МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ

ДЕРЖАВНИЙ ВИЩИЙ НАВЧАЛЬНИЙ ЗАКЛАД
ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

НАВЧАЛЬНО-НАУКОВИЙ ІНСТИТУТ ВИЩА ШКОЛА ЕКОНОМІКИ ТА МЕНЕДЖМЕНТУ

ФАКУЛЬТЕТ ЕКОНОМІКИ

СХВАЛЕНО
Протокол засідання кафедри
«Економічна теорія»
№____ від ____  __________ 20__ р.
		Завідувач кафедри

«____» «_________» 20_ р.
________________________	
Рецензент
Доцент кафедри «Економічна теорія»,
к.е.н. ____________________Н.В. Оленцевич

КОНСПЕКТ ЛЕКЦІЙ
з нормативної дисципліни циклу професійної підготовки
економіка державного сектора

Напрям підготовки 		0501 Економіка та підприємництво
Спеціальність: 8.050101 Економічна теорія – ЕТ

Розроблено: доцент кафедри 
«Економічна теорія», к.е.н. _____________________М.В. Гордон

Донецьк, 2009 р.
ЗМІСТ

Вступ	3	
	Тема 1. Держава як інституціональна основа національної економіки
	4	
	Тема 2. Теорії держави і економіки державного сектора
	11	
	Тема 3. Взаємозв’язок політики і економіки
	20	
	Тема 4. Теорія державних витрат
	27	
	Тема 5. Роль державного сектора в соціалізації економіки
	36	
	Тема 6. Теорія формування дохідної частини державного бюджету
	41	
	Тема 7. Теорія оптимального оподаткування і розподілу податкового тягаря в короткостроковому та довгостроковому періодах
	44	
	Тема 8. Державне підприємництво і його роль в економіці державного сектора
	48	
	Тема 9. Державне управління
	53	
	Тема 10. Державне управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками
	56	
	Тема 11. Теоретичне обґрунтування оптимальних розмірів державного сектора в трансформаційних економіках
	60	
	Тема 12. Особливості становлення і суперечності державного управління в економіці України
	63	
Список літератури	68	

Вступ
Ефективне функціонування національної економіки базується на вмілому поєднанні та взаємодії інструментів державного регулювання та ринкових важелів саморегулювання. Конкретний механізм взаємодії, сукупність, сукупність інструментів і межі свободи підприємницької діяльності в кожній країні визначаються відповідними інституціональними особливостями, рівнем соціально-економічного розвитку та цільовими пріоритетами, що вирішуються у суспільстві. Процес розвитку кожного конкретного суспільства об’єктивно вимагає виваженого втручання в економку держави для регулювання діяльності.
Таким чином, необхідність вивчення дисципліни «Економіка державного сектора» визначається наступним:
- постійним підвищенням ролі та масштабності держави в організації зростаючого усуспільнення всіх сфер економічної діяльності;
- розширенням прав і свобод громадян, що передбачає адекватну зміну функцій держави та методів державного управління щодо забезпечення цих прав і свобод;
- усвідомленням історичної ролі держави в формуванні цінностей у суспільстві;
- активним процесом глобалізації, у якому досить вагомим стає роль держави щодо інтеграції національної економіки у світове господарство;
- покладанням на державу нової місії – подолання екологічної кризи й уникнення техногенних криз та вирішення глобальних проблем людства.
Конспект лекцій з дисципліни «Економіка державного сектора» складений для студентів напряму підготовки 0501 Економіка та підприємництво спеціальності 8.050101 Економічна теорія – ЕТ.
Конспект лекцій з дисципліни входить до складу основних документів кафедри економічної теорії, що визначають зміст і організацію навчального процесу студентів. Підставою для розробки конспекту лекцій є Навчальний план для студентів денної форми напряму підготовки 0501 Економіка та підприємництво спеціальності 8.050101 Економічна теорія – ЕТ.
Тема 1. Держава як організаційно-політична та соціально-економічна форма реалізації суспільних інтересів
1. Суспільний сектор та його роль в сучасній економіці.
2. Передумови існування державного сектора.
3. Проблеми екстерналій в ефективному функціонуванні економіки.
4. Проблеми асиметричності інформації як неспроможність ринку.
5. Проблеми оптимального забезпечення суспільними благами.
6. Суспільні функції держави та їх еволюція.

1. Суспільний сектор та його роль в сучасній економіці.
Економіка суспільного сектора - наукова і навчальна дисципліна, предметом якої виступає держава як специфічний суб'єкт економічних дій. Різні економічні школи внесли свій внесок в розробку сучасної економіки суспільного сектора.
Економічні функції держави цікавили дослідників з часів меркантилістів. Роль держави у відтворювальному процесі підкреслювалася фізіократами. Адам Сміт виділяв 3 завдання, які, на його думку, покликана вирішувати держава:
1) це захист від зовнішньої загрози, замахів з боку інших держав;
2) охорона законних прав індивідів від посягань з боку інших членів суспільства;
3) існують такі блага, приватні вкладення у виробництво яких не здатні окупатися, і по-цьому виробництво таких благ повинна брати на себе держава.
Давид Рікардо займався проблемами оподаткування. У Джона Стюарта Мілля можна виявити спроби вивчення того, що в наслідку одержало назву вад ринку (в основному він вказував на брак інформації). Альфред Маршалл досліджував деякі варіанти переміщення податкового тягаря.
Однак найбільшою мірою попередниками сучасної економіки суспільного сектору можна вважати італійських економістів, що працювали на рубежі ХІХ та ХХ ст.: Маффео Пантелеоні, Уго Маццолу та Антоніо де Віте де Марко, а також шведського дослідника Кнута Вікселя. Ними був запропонований цілісний погляд, з одного боку, на добробут індивідів, що складається під впливом споживача як приватних, так і суспільних благ, а з іншого боку на державу як господарюючий суб'єкт зі своїми доходами і витратами. Цей підхід був згодом істотно розвинений учнем Вікселя Еріком Ліндалем.
У першій половині ХХ ст. найбільш помітне просування мало місце в теорії державних фінансів, на базі якої згодом виросла економіка суспільного сектора у своєму нинішньому вигляді. По-перше, слід вказати на теорію податків, віхами розвитку якої з'явилися зокрема, концепції Артура Сесіла Пігу, що погоджує податки з екстерналіями, та Френка Рамсея, що заклад основи теорії оптимального оподаткування. По-друге, кейнсіанська революція дала потужний імпульс вивченню макроекономічної ролі держави.
Становленню економіки суспільного сектора сприяв також інтенсивний розвиток мікроекономіки, що призвело до створення стрункої концепцій суспільних благ Пола Самуельсона.
Економіка суспільного сектора займає важливе місце в ряду економічних дисциплін, вона в певному сенсі поглинула теорію оподаткування. Для економіки суспільного сектора однаково значущі доходи і витрати держави.
Предметом вивчення економіки суспільного сектора є формування та використання ресурсів держави та вплив держави на економічне становище і поведінку організацій (фірм) і домогосподарств.
Позитивна економіка суспільного сектора досліджує внутрішню логіку і фактичні образи економічної поведінки держави і реагуючої на це поведінки ланок господарства.
Нормативна економіка суспільного сектора обґрунтовує ефективні рішення, які доцільно брати до уваги при розробці економічної політики держави.
Суспільний сектор - це не тільки підприємства і установи, що перебувають у власності держави. Найважливішим видом ресурсів в ринковій економіці є грошові кошти. Тому ключову роль серед компонентів суспільного сектора відіграють державні фінанси, перш за все держав бюджет, його доходи і витрати.
Державні фінанси покликані виконувати три самостійні функції: аллокаційну, розподільну (дистрибутивну) і стабілізаційну.
Грань між державною власністю і державними фінансами не є настільки певною, тому що права власності різноманітні.
Масштаби суспільного сектора можуть характеризуватися як розмірами державної власності, так і обсягом державних доходів і витрат. У першому випадку мова йде про запас ресурсів, що належать держав, у другому випадку - про потоки коштів, що збираються і що витрачаються.
Суспільний сектор займає найбільш міцні позиції в таких сферах діяльності, як оборона, фундаментальні наукові дослідження, охорона здоров’я, культура, комунальне господарство, поштові послуги, залізничні перевезення.

2. Передумови існування державного сектора.
Сучасний стан економічного розвитку країн світового співтовариства свідчить про органічну єдність та взаємозалежність економіки і політики. Держава є визначальним і водночас досить суперечливим елементом в економіці. Її залежність від існуючої економічної системи, з одного боку, та залежність економіки від державної політики, з іншого, демонструють всю складність цього інституту.
Методологічний підхід до класифікації передумов державного втручання спирається на концептуальні засади такого напряму, як теорія суспільної економіки. Центральна проблема теорії суспільної економіки – питання про те, які послуги має забезпечувати держава, в яких масштабах і розмірах. На відміну від невизначеного поняття усуспільнення, ця теорія чітко сформувала основні причини, що зумовлюють необхідність доповнення ринкового механізму регулюванням державним.
Ефективність дії ринкового механізму багато в чому залежить від бажань і волі людей. У сучасному суспільстві вольові відносини його членів закріплюються в структурі прав, морально-етичних норм, економічних стимулів і т.п., що в цілому визначає поведінку кожної людини. Ці передумови ефективності ринкової економіки, з одного боку, а з другого — її наслідки регулюються здебільшого державою. В цілому, завжди існує система інституцій — формальних і неформальних норм і правил поведінки, що розробляються та встановлюються державою, суспільством і дають змогу індивідам структурувати та координувати свою діяльність.
Інституціональне середовище функціонування економічних суб’єктів багато в чому визначається правами власності. Сучасна економічна теорія під правом власності розуміє санкціоновані норми поведінки, сукупність яких регулює відносини між людьми щодо використання ними економічних благ. Ефективність цих норм прямо залежить від панівної в суспільстві форми власності, а також від структури форм власності (приватна, державна та комунальна), що склалася, та тенденції її розвитку.
Німецький економіст А. Пігу пояснює зростання активності держави «провалами ринку» обставинами, при яких ринковий ціновий механізм не забезпечує ефективний розподіл ресурсів.
Форми «провалів (неспроможностей) ринку»:
І. Монополія реалізується як додаткова економічна влада
ІІ. Суспільні блага.
ІІІ. Екстерналії (або зовнішні ефекти).
IV. Асиметричність інформації.
Необхідність держави, пов'язана з регулюванням провалів ринку, створює нижню межу активності держави, яка доповнюється соціальною політикою, інфраструктурною стратегією, програмами подолання нестабільності (циклічність, безробіття, інфляція).

3. Проблеми екстерналій в ефективному функціонуванні економіки.
На зміст інституціональної системи суттєво впливає існування зовнішніх ефектів (екстерналій), тобто витрат або вигод від ринкових операцій, що не отримали відображення в цінах.
Якщо діяльність економічного агента призвела до витрат у інших виробників чи споживачів товарів і послуг, то в цьому разі має місце негативний зовнішній ефект. Яскравим прикладом такого ефекту є забруднення навколишнього середовища.
Позитивний зовнішній ефект виникає тоді, коли діяльність одного економічного агента принесла вигоду іншим. Прикладом позитивного зовнішнього ефекту може слугувати освітянська діяльність.
Оцінюючи зовнішній ефект, визначають різницю між суспільними витратами (вигодами) та індивідуальними витратами (вигодами):
MSC = MPC + MEC,                                              (1.1)
де MSC — граничні суспільні витрати;
MPC — граничні індивідуальні витрати;
MEC — граничні зовнішні витрати.
На рис. 1.1 та 1.2 показані види зовнішніх ефектів (MSB, MPB — відповідно граничні суспільні та граничні індивідуальні вигоди). Варто звернути увагу на те, що за наявності негативного зовнішнього ефекту економічне благо продається та купується у більшому обсязі порівняно з ефективним його розміром, а за позитивного ефекту — у меншому обсязі.

Рис. 1.1. Негативний зовнішній ефект	Рис. 1.2. Позитивний зовнішній ефект	

Щоб зменшити перевиробництво товарів з негативним зовнішнім ефектом або збільшити виробництво, що має позитивний зовнішній ефект, необхідно трансформувати зовнішні ефекти у внутрішні. З цим завданням ринок не може справитись, і виправляти становище повинна держава.
В арсеналі економічної політики є різні засоби щодо усунення небажаних зовнішніх ефектів. Використання цих засобів сприяє наближенню обсягів виробництва із зовнішніми ефектами до ефективних. З цією метою вдаються до:
а) встановлення прав власності на ресурси і створення можливостей для вільного обміну цими правами;
б) колективного або державного володіння благами, яким властиві зовнішні ефекти;
в) заборони або встановлення обмежень на види забруднюючих та шкідливих речовин;
г) запровадження корегуючих податків і субсидій.
Мета використання зазначених інституцій (за винятком державного володіння цими благами) полягає у включенні додаткових суспільних витрат (вигоди) благ із зовнішніми ефектами до індивідуальних витрат (вигод). У цьому випадку йдеться про інтерналізацію зовнішніх ефектів.

4. Проблеми асиметричності інформації як неспроможність ринку.
Іншою, але не менш важливою проблемою формування економічно ефективної системи ринкового саморегулювання є розподіл інформації між суб’єктами господарювання.
Асиметричність інформації – це володіння більшою часткою ринкової інформації деякими ринковими суб'єктами. Тобто інформаційна асиметрія – це ситуації, коли інформація стосовно ринкових угод розподілена нерівномірно між суб’єктами господарювання. Асиметричність інформації викликає додаткові витрати.
Асиметричність інформації обумовлена її властивостями:
а) високі витрати її виробництва та низькі витрати копіювання (відтворення цієї інформації);
б) інформація не відчужується від її власника;
в) не схильна фізичному зносу, проте має вагомий ризик морального зносу;
г) інформація фізично не зникає при споживанні, проте для її використовування (отримання позитивного ефекту) необхідно мати певні навики.
Отже, причинами асиметричності інформації є:
1.Рідкість блага, пов'язана з високими альтернативними витратами.
2. Мінливість інформації.
3. Для використовування інформації необхідне перетворення її в знання.
Основними наслідками асиметричності інформації є впровадження наступних дій з боку держави:
1. Сигналювання, тобто розповсюдження суспільних відомостей, що дозволяють судити про якість об'єкту ринкових операцій.
2. Контроль за рекламною діяльністю.
3. Встановлення стандартів якості та сертифікації товарів.
4. Нецінова сигнальна система: акредитація і категорування.
5. Підтримка суспільних організацій споживачів і виробників (товариства захисту прав споживачів).
6. Створення інституту експертів.
7. Створення служби страховки.

5. Проблеми оптимального забезпечення суспільними благами.
Механізм державного регулювання приходить на допомогу ринку і при розв’язанні проблем суспільних благ, тобто благ, споживання яких неможливо обмежити лише для осіб, що платять за них.
На відміну від індивідуальних благ, суспільним благам притаманна невибірковість, неконкурентність у споживанні. Доступність суспільного блага практично не зменшується або не зникає зовсім для всіх членів суспільства після того, як окремий споживач використав це благо. Неконкурентність суспільного блага означає й те, що гранична вартість надання права користування благом ще одному споживачеві є нульовою.
Суспільні блага вирізняються також невинятковістю — блага пропонуються всім без винятку членам суспільства. Жодна людина не може бути недопущеною до споживання суспільного блага, навіть якщо вона відмовляється за це платити. Готовність суспільства платити за суспільне благо — це сума індивідуальних бажань платити за нього, бо кожен має можливість спожити сумарну кількість виробленого товару.
Класифікація благ за критеріями винятковість-конкурентність подана на рис. 1.3.

		Винятковість	
		Легко відмовити в доступі	Важко відмовити в доступі	
Споживання	Індивідуальне споживання
(конкурентне)	Приватні блага	Загальнодоступні блага (товари вільного доступу)
повітря, вода в річках, морях, океанах і т.і.	
	Спільне споживання
(неконкурентне)	Клубні (спільні товари)
кабельне та супутникове телебачення, телефон, водопровід, платна автодорога і т.і.	Чисті суспільні блага (колективні товари)
національна оборона, тюремне ув’язнення правопорушників, маки, імунізація і т.і.	

Рис. 1.3. Класифікація благ за критеріями винятковість-конкурентність.

Ринок неспроможний забезпечити громадян суспільними благами, тому держава стає основним їх виробником чи замовником, визначає оптимальну їх кількість і мінімізує витрати їх виробництва.

Рис. 1.4. Оптимальна кількість суспільного блага

Оптимальний обсяг виробництва суспільного блага визначається за допомогою «фантомних» кривих попиту (рис. 1.4). Попит на суспільне благо визначається як сума цін, які всі споживачі (А, Б) готові заплатити за останню одиницю даного товару за всіх можливих обсягів попиту на нього. Оптимальним є обсяг, за якого гранична вигода громадян дорівнює граничним витратам суспільства на виробництво даного блага.
Суспільний вибір способу забезпечення громадян благами колективного користування визначається не ринком, а політичними процесами.

6. Суспільні функції держави та їх еволюція.
Суспільні функції держави характеризуються такими загальними рисами:
1. Зміст кожної функції держави складається із сукупності однорідних аспектів державної діяльності. Подібні сторони державної діяльності поєднуються в одну функцію виходячи із специфіки і характеру тих суспільних відносин, на які вино впливають.
2. На відміну від функцій численних державних органів, спеціально призначених для певної діяльності, функції держави охоплюють її діяльність у цілому, що не можна ототожнювати з виконанням функцій окремих державних органів. Суспільні функції держави є ширшим поняттям, які відповідають основним, суспільно значимим напрямам її діяльності, тоді як у функціях окремих виконавчих органів держави не завжди можна простежити соціальне призначення і сутність держави.
3. Суспільні функції держави носять комплексний, систематизуючий і мобілізаційний характер, де знаходить своє вираження зусилля держави на вирішальних, життєво важливих напрямах її внутрішньої чи зовнішньої діяльності.
Функції держави – особливий механізм державного впливу на суспільні відносини і процеси, що охоплює основні напрямки діяльності держави по управлінню суспільством.
Функції держави тісно пов'язані з характеристиками держави, її типом і формою. З еволюцією держави, еволюціонують і її функції.
Класифікація функцій держави:
1. За часом дії:
- постійно здійснювані державою на всіх етапах її існування;
- тимчасові – їх поява викликана специфічними умовами суспільного розвитку.
2. За сферою політичної спрямованості:
- внутрішні являють собою діяльність держави усередині країни та визначають її роль у житті даного суспільства;
- зовнішні – діяльність за межами країни, в яких виявляється роль держави у взаєминах з іншими державами
3. За сферами громадського життя:
- економічні (розвиток економіки);
- соціальні (охорона прав та свобод);
- політичні (охорона суверенітету).
4. За значимістю:
- основні;
- неосновні (інша точка зору – глобальні і регіональні).
5. За процесом реалізації державної влади:
- законодавчі;
- управлінські;
- правоохоронні;
-інформаційні.

Тема 2. Теорії держави і економіки державного сектора
1. Теорії виникнення держави як суспільного феномену.
2. Типологія держави або політико-організаційні форми управління.
3. Максимізація суспільного добробуту як мета економіки державного сектора.

1. Теорії виникнення держави як суспільного феномену.
Ще здавна люди замислювалися над питаннями щодо причин і шляхів виникнення держави, створювали теорії, що по-різному відповідають на ці питання. Різноманітність цих теорій пояснюється розходженням історичних і соціальних умов, у яких формувалася кожна з нинішніх держав і в яких, відповідно, жили автори концепцій із власними ідеологічними та філософськими позиціями.
Зважаючи на полярність і множинність теорій виникнення держави, можна виділити три підходи до дослідження держави:
1. Політико-філософський (представники стародавньої філософії Аристотель та Цицерон), згідно з яким держава розглядається як свого роду спілкування, організоване заради спільного блага, задоволення щоденних потреб, як засіб вирішення «спільних справ» і регулювання відносин «народ – держава».
2. Класовий (марксистський підхід), що вбачає в державі результат розподілу суспільства на класи та засіб класової боротьби, машину для гноблення одного класу іншим.
3. Організаційно-правовий, який визначає державу як організаційний і правовий засіб регулювання суспільних відносин.
Всю сукупність теорій виникнення держави можна об’єднати в такі напрямки:
1. Патріархальна теорія доводить, що держава виникла з сім’ї. яка розрослася, а роль батька в родині переростає до ролі правителя держави. В країнах Південної Америки, Азії та Африки можна знайти тенденції, що підтверджують достовірність цієї теорії. державне управління в таких країнах характеризується патерналізмом.
2. Договірна теорія пояснює появу держави досягненням угоди між людьми про розподіл функцій у суспільстві, коли одні керуватимуть, а інші підкорятимуться. Якщо в поглядах філософів Давньої Греції ми знаходимо лише зачатки даної теорії, то в працях блискучої плеяди мислителів XVII-XVIII ст. Бенедикта Спінози, Олександра Миколайовича Радищева, Томаса Гоббса, Джона Локка, Жан-Жака Руссо й інших вона дістала повний свій розвиток.
3. Теологічна теорія – держава створена Богом, джерелом державної влади, як і всього сущого на Землі, є воля вищої сили, Бога.
4. Психологічна теорія доводить, що в силу своїх психологічних особливостей одна частина населення повинна панувати, а інша – підкорятися.
5. Космічна теорія – держава на Землю принесена з космосу, більш розвинутими цивілізаціями.
6. Теорія насильства стверджує, що держава виникла унаслідок насильства, в результаті завоювання одного племені іншим. Це пояснюється тим, що з підкорення одного народу іншим виводять появу держави прихильники цієї теорії – адже переможцеві потрібно було утримувати в покорі переможених.
Ураховуючи сучасні тенденції державотворення в різних країнах та еволюцію формування нових держав у світі необхідно визнати, що найбільш науково обґрунтованою теорією виникнення держави є договірна теорія.

2. Типологія держави або політико-організаційні форми управління.
Теорія держави, фіксуючи в її історії реально виникаючи форми правління виробила кілька їх класифікацій.
І. Найпоширенішою з них є поділ форм держави за кількістю правлячих осіб:
1) монархія – влада належить одному;
2) аристократія – влада належить багатьом;
3) демократія, або республіка – влада належить всім.
Існування такою класифікації зазначене ще Геродотом. Така класифікація називається класичною. Треба зазначити, що на сьогодні аристократична форма практично вже зжила себе. Тому нині мова йде про монархію й республіку, хоча окремі елементи аристократичної форми правління існують досі (наприклад, Палата лордів в англійському парламенті).
У різних країнах одного типу держави мають певні особливості, характерні ознаки, що у міру суспільного розвитку наповнюються новим змістом, збагачуючись у взаємозв’язку та взаємодії. Разом з тим держава одного типу, особливо сучасна, має загальні ознаки, що дає змогу визначити кожен складовий елемент.
Республіці, як формі правління, притаманні такі ознаки:
1) вибрання органів державної влади на визначений термін та її колегіальний характер;
2) наявність обраного на певний термін глави держави;
3) здійснення державного управління не за власним бажанням, а за затвердженням законодавчо правилами та під контролем суверенного народу;
4) юридична відповідальність глави держави.
Республіканська форма правління з’являється там, де йдеться про політичне об’єднання вільних громадян, які є самостійними суб’єктами господарського й суспільного життя.
Спотвореною формою республіки є форма правління тоталітарної держави. Їй притаманні наступні ознаки:
1) наявність правлячої партії, що утворює ядро політичної системи і відіграє керівну роль в управлінні всіма державними й суспільними справами держави;
2) збіг вождя партії та глави держави в одній особі, що прагне до довічного збереження своїх політичних посад;
3) наділення глави держави диктаторськими повноваженнями;
4) формальний характер партійних і державних виборів;
5) завищена роль партійної та державної бюрократії, яка вирішує всі конкретні справи суспільного й державного життя;
6) відсутність юридичної відповідальності глави держави та партії.
Класифікація республік:
1) президентська – базується на концепції незалежності органів законодавчою, виконавчої та судової влад. Ця форма врядування не визнає поняття вищого державного органу, із повноважень якого могли б виводитися повноваження інших державних органів. Президент обирається на всенародних виборах і є главою держави та виконавчої влади. Він формує уряд, очолює його і несе відповідальність за його функціонування. Весь апарат державного управління діє в умовах жорсткого підпорядкування президентові (США, Аргентина, Мексика, Швейцарія);
2) парламентська – глава держави не може впливати на склад і політику уряду, який формується виключно парламентом і підзвітний лише його (Італія, ФРН);
3) президентсько-парламентська – глава держави (президент) особисто пропонує склад уряду (насамперед кандидатуру прем’єр-міністра), який підлягає обов’язковому затвердженню парламентом (Україна, Фінляндія, Франція).
ІІ. Класифікація за формою державного устрою розглядає організацію держави з погляду державної влади і державного суверенітету в центрі і на місцях, їхнього поділу між складовими держави:
1) унітарна держава – це єдине державне утворення, що складається з адміністративно-територіальних одиниць, які підкоряються центральним органам влади й не мають ознак державної незалежності. Зокрема, згідно зі статтею 2 Конституції України, Україна є унітарною державою, її територія в межах існуючого кордону є недоторканою. Унітарна держава характеризується наступними ознаками:
- унітарний устрій допускає єдині, загальні для всієї країни вищі виконавчі, представницькі та судові органи, що здійснюють верховне керівництво відповідними органами;
- на території унітарної держави діє одна конституція, єдина система законодавства, одне громадянство;
- територіально складові унітарної держави (області, департаменті, графства, провінції тощо) державного суверенітету не мають;
- унітарна держава, на території якої проживають невеликі за чисельністю національності, допускає широку національну та законодавчу автономію;
- усі зовнішні міждержавні відносини здійснюють центральні органи, що офіційно представляють країну на міжнародній арені;
- має єдині збройні сили, керівництво якими здійснюється центральними органами державної влади;
2) федеративна держава - форма державного устрою, за якої вищі територіальні одиниці держави мають певну юридично визначену політичну самостійність, чим відрізняються від звичайних адміністративно-територіальних одиниць унітарної держави. Складові частини федерації - це своєрідні державоподібні утворення, які називають суб’єктами федерації, а територія федерації складається з територій її суб'єктів.
Основною ознакою федеративної держави є поділ суверенітету між двома рівнями (федеральним і суб'єктів федерації), що передбачає, зокрема існування двох систем державної влади та управління, кожна з яких діє у визначених межах. Характерною рисою федеративної держави є те, що поряд з федеральною конституцією, органами влади та законодавством свої конституції, закони, свою систему законодавчих, виконавчих та судових органів мають суб'єкти федерації. Характерне конституційно установлене розмежування компетенцій між федерацією у цілому та її суб'єктами. До відання федерації, як правило, належать найважливіші питання державного життя: зовнішня політика, оборона країни, фінанси, оподаткування, організація федеральних органів, розв'язання конфліктів між суб'єктами федерації. Компетенція суб'єктів федерації у цілому ширша, але вона зводиться переважно до питань, що не потребують однакового регулювання. До них віднесені організація органів місцевого самоврядування, громадський порядок, охорона довкілля, встановлення місцевих податків та ін. (Австрійська Республіка, Боснія і Герцеговина, Королівство Бельгія, Російська Федерація, ФРН, ПАР, Канада, Мексиканські Сполучені штати, США);
3) конфедеративна держава - це країна або утворення схоже у своїй пірамідальній структурі на федерацію але з не таким могутнім центральним урядом. Конфедерація може складатися з країн-членів, що тимчасово делегують свій суверенітет, які у своїх повноваженнях можуть вважатися цілком суверенними і залишають право на вихід. Хоча конфедерація це «вільне подружжя» але, дійсно, різниця з федерацією не є виразною. США спершу були засновані, як конфедерація підписавши Акт Конфедерації але пізніше перетворилися на федерацію, ратифікувавши сучасну Конституцію США у 1789 році. Громадянська війна в Америці може розглядатися, як війна між прихильниками федеративного і конфедеративного єства цієї держави.
Конфедеративна держава нестійка і переростає або у федерацію (США у XVIII ст., Швейцарія в XIII ст., Німеччина у XIX ст.), або розпадається.

3. Максимізація суспільного добробуту як мета економіки державного сектора.
Функцію суспільного добробуту можна представити як зростаючу функцію від добробуту (функції корисності) окремих членів суспільства:
W = W (U1, U2, ... .., Ui),
i = 1 .... е,                                                       (2.1)
де W - функція добробуту;
U - функція корисності.
Кожна з цих функцій корисності індивідів визначається на безлічі можливих аллокацій всіх доступних суспільству благ.
Існують непереборні труднощі при побудові функції суспільного добробуту, пов’язані з нерозв’язністю проблеми справедливого розподілу. Тому виникла ідея вибрати такий критерій оцінки суспільного добробуту, який би не зачіпав розподілу добробуту між членами суспільства. Такий критерій був запропонований Вільфредо Парето.
Відповідно до цього критерію деяка подія покращує стан економіки, якщо внаслідок цього підвищується добробут хоча б одного індивіда без погіршення добробуту інших. Якщо за деякого стану економіки жодні зміни у виробництві й розподілі не можуть підвищити добробут хоча б одного суб’єкта, не знижуючи добробуту інших, то такий стан, за Парето, називають ефективним (оптимальним). При цьому справедливі наступні дві теореми (основні теореми теорії добробуту).
Теорема 1. Стан конкурентної рівноваги є Парето-ефективним.
Теорема 2. Парето-оптимальний стан може бути поданий як ринкова рівновага.
Концепція оптимального за Парето розподілу ресурсів базується на трьох передумовах, які беззаперечно є ціннісними судженнями:
1) кожна людина краще від усіх здатна оцінити свій власний добробут;
2) суспільний добробут визначається тільки в одиницях добробуту окремих людей;
3) добробут окремих людей непорівнюваний.
Існують граничні умови максимального добробуту. Ці граничні передумови - не більше ніж система рівнянь, яка повинна бути розв’язана для визначення невідомих цін і кількостей усіх товарів і послуг, розподілених між індивідами й видами споживання. Якщо відомі запаси ресурсів, що належать окремим особам, технічні коефіцієнти витрат, а також функція суспільного добробуту, яка є системою суспільних кривих байдужості (останні ранжують різні комбінації індивідуальних корисностей у відповідності до системи ціннісних суджень про розподіл доходу), то теоретично можливо розв’язати систему рівнянь відносно невідомих цін і кількостей.
Умовами оптимуму суспільного добробуту є такі.
1. Умова оптимального обміну. Відношення граничних корисностей, чи гранична норма заміщення для кожної пари споживчих товарів, повинно бути однаковим для всіх домогосподарств, які споживають обидва товари; іншими словами, усі домогосподарства в результаті повинні виявитися десь на контрактній кривій обміну (крива споживчих можливостей) у діаграмі Еджуорта, оскільки кожна її точка показує максимально можливий рівень задоволення потреб одного споживача при даному рівні задоволення потреб іншого.
2. Умова оптимального виробництва. У межах технічних обмежень співвідношення граничних прибутків (у натуральному вираженні), чи гранична норма заміщення для кожної пари факторів виробництва, повинно бути однаковим для всіх фірм у галузі, яка виробляє однорідний продукт. Якщо виробничі фактори відкладені по осях «ящика Еджуорта», ізокванти для будь-якої пари фірм повинні бути дотичними одна до одної; усі фірми у підсумку повинні бути на контрактній кривій виробництва. Крім того, гранична норма заміщення між виробництвом будь-яких двох товарів повинна бути однаковою для будь-яких двох фірм, що виробляють обидва товари.
3. Умова оптимальної структури продукції. Якщо задовольняються перша і друга умови, граничний продукт кожного фактора буде мати однакову цінність у кожній галузі, і ціни, що відповідають цій ситуації, будуть дорівнювати граничним нормам заміщення між благами, що споживаються (граничні норми заміщення при цьому загальні для всіх домогосподарств). Підсумовуючи, отримаємо, що гранична норма заміщення між будь-якою парою продуктів для будь-якого домогосподарства, що споживає обидва товари, повинна бути такою ж, як гранична норма заміщення між ними у виробництві.
4. Умова оптимальної інтенсивності використання факторів. Гранична норма заміщення між роботою й дозвіллям повинна дорівнювати граничній нормі технічного заміщення між годинами роботи і продуктом, що отримується в результаті; іншими словами, повинно бути неможливим збільшення сумарної цінності продукції, що випускається, при зміні оплати працівника у залежності, наприклад, від кількості робочого часу.
5. Умова оптимального моменту часу. Якщо враховувати розподіл вкладень ресурсів і випуску продукції в часі, перші чотири умови оптимуму можуть бути застосовані для того, щоб отримати оптимальні умови цього розподілу. Гранична норма заміщення в часі між кожним фактором виробництва і продуктом, також як і гранична норма заміщення в часі між факторами й між продуктами, повинна дорівнювати ставці відсотка по безризикових цінних паперах. Таким чином, ставка відсотка повинна вирівнювати граничні переваги на даний момент для всіх людей з нормою доходу відносно витрат. Якщо деякі активи є неліквідними, а їхній дохід ненадійним, то граничні ставки заміщення між кожною парою активів різних ступенів ліквідності й надійності повинні бути рівними для всіх домашніх господарств.
Усі ці умови можуть бути підсумовані в одному основному критерії: суб’єктивні й об’єктивні граничні норми заміщення між будь-якими двома благами (продуктами і факторами) повинні бути рівними для всіх домогосподарств і всіх виробничих одиниць відповідно, і ці суб’єктивні й об’єктивні співвідношення повинні дорівнювати один одному.
Ці п’ять умов, разом узяті, складають необхідний базис для досягнення максимального добробуту. Однак, оскільки вони являються граничними умовами, або умовами першого порядку, їх недостатньо для того, щоб гарантувати максимум добробуту. На додачу їм необхідні ще умови другого порядку, спадної віддачі для того, щоб усі криві байдужості були випуклі й усі криві виробничої трансформації були ввігнуті донизу поблизу точки максимуму добробуту. Для того щоб добробут був максимальним, повинна виконуватися також сумарна умова: не може бути збільшена сума надлишків у виробників і споживачів шляхом запуску у виробництво нового продукту або вилучення старого. Економічний добробут буде максимальним при одночасному виконанні граничних умов, умов другого порядку і сумарних умов.
Існування держави, яка втручається в процеси встановлення досконалої конкуренції, фактично гарантує проблему квазіоптимуму (second best). Так, загальну рівновагу викривляють податки, оскільки сприяють відхиленню цін від рівноважних. Це впливає, з одного боку, на виробників (знижуються стимули виробництва), а, з іншого боку, — на вибір споживачів. Останні, прагнучи зменшити податковий тягар, вибирають товари-замінники. Зростаючі ефекти взаємозамінності призводять до викривлення сукупного попиту і, в кінцевому підсумку, до втрат ефективності. Загальна рівновага досягається на новому рівні, на рівні квазіоптимуму.
Теорія квазіоптимуму («другого кращого») (Ричард Джордж Ліпсі та Келвін Ланкстер) стверджує, що у разу неможливості досягнення будь-якої з умов Парето-ефективності, найкраща ситуація (другий оптимум) може бути досягнена за відмови від інших умов Парето. Цей постулат отримав назву теореми «другого кращого».
Такий підхід дає змогу по-новому поглянути на проблему провалів ринку. Вони існують тоді, коли обмін між покупцями і продавцями на вільному ринку не обумовлює досягнення максимуму ефективності випуску. Це буває там і тоді, де і коли приватні витрати (вигоди) не збігаються із суспільними граничними витратами (вигодами).
Дуже важливо відрізняти критерії добробуту, такі як економічна ефективність, справедливість, стабільність і життєздатність, від технічних (функціональних) показників, показників економічного зростання, індексів розподілу доходів, «розмаху» бідності, рівня інфляції, рівня виснаження матеріальних ресурсів.
Узагалі добробут включає два основних критерії: ефективність і справедливість. Ураховувати ці два критерії дуже важко. Крім того, рішення про ефективність можуть бути об’єктивними, але рішення про справедливість мають суб’єктивні елементи і не являються переконливими. Якщо економіст може встановити норми ефективності взагалі, то ніякий економіст, ніякий учений не може встановити єдині для всіх норми справедливості. Тому економісти схильні відділяти економічний аналіз, що базується на концепції ефективності, від економічного аналізу, що опирається на принципи справедливості. Однак економічний аналіз повинен здійснюватися з урахуванням двох аспектів - ефективності і справедливості, - це очевидно й необхідно. Ізолювання цих критеріїв один від одного призводить до багатьох помилок. Існує багато проблем у реальному житті, рішення яких буде більш дієвим, якщо економічна ефективність і соціальна справедливість будуть ураховуватись одночасно. Наприклад, одне суспільство підтримує фірми, які видають основну платню тим, хто працює неповний робочий день. Інше суспільство надає перевагу звільненню таких працівників, оподатковує фірми і створює бюрократичну машину для розподілу трансфертних платежів звільненим, причому деякі з них могли при цьому заробляти в паралельному господарстві. Очевидно, що перше суспільство, яке вирішує одночасно проблему ефективності і справедливості, працює краще іншого, яке вирішує ці питання окремо. У будь-якому випадку, завжди необхідно пам’ятати про недоліки поділу цих двох критеріїв.
Однак на практиці перерозподіл, як правило, не буває чистим, оскільки збігається з явними й неявними втратами – окремі блага (ресурси) у процесі перерозподілу втрачаються або залишаються невикористаними. У зв'язку із цим у літературі сформульовані критерії відносної ефективності, які дозволяють чітко розподілити зміни в рівні економічної ефективності та процеси перерозподілу:
- критерій Калдора-Хікса припускає, що підвищення економічної ефективності має місце в тих випадках, коли в новій ситуації учасники, які одержали додаткові вигоди, здатні компенсувати іншим їхні втрати і при цьому залишитися у виграші, порівняно з початковою ситуацією;
- критерій Скітовськи означає поліпшення суспільного добробуту, якщо виконується критерій Калдора-Хікса, а аутсайдери не можуть підкупити переможців для скасування дій останніх;
- критерій Літтла визначає, що для забезпечення ефективності діяльності необхідні виконання критерію Скітовськи й умови відсутності погіршення розподілу суспільного добробуту.
У реальному світі умови, у яких справедливі фундаментальні теореми економіки добробуту, виконуються з досить істотними обмеженнями з причин існування ринку, тобто ситуацій, в яких господарюючі суб'єкти, які використовують ринковий механізм, не можуть або не мають стимулів виробляти блага в соціально оптимальних обсягах або з належною якістю. У таких умовах державне втручання може розглядатися як один із способів підвищення ефективності розподілу ресурсів. При цьому державу слід розглядати лише як економічного агента, який втручається лише тоді, коли запобігання або пом'якшення тієї або іншої недосконалості не може бути забезпечене за рахунок функціонування ринку.
Ключовим принципом у реалізації функцій держави виступає забезпечення соціальної справедливості. Соціальна справедливість — соціально-психологічне сприйняття принципів і форм організації суспільства, що відповідає інтересам людей і соціальних груп, тобто узагальнена моральна оцінка суспільних відносин.
Соціальна справедливість — це і узагальнена моральна оцінка суспільних відносин, і один з основних загальнолюдських соціальних ідеалів, конкретне розуміння і зміст якого змінювалося протягом історії. При визначенні соціальну справедливість найчастіше співвідносять із соціальною рівністю, і в цьому контексті соціальна справедливість розуміється як міра рівності й нерівності в розподілі матеріальних і духовних благ у суспільстві, статусів і влади, а також у стані життя різних суспільних груп. Механізми такого розподілу по-різному бачаться прихильникам багатьох політичних доктрин.
Консервативна традиція виходить з невизнання іншого принципу розподілу, крім ринкового. Вільне суспільство не допускає встановлення моделей розподілу, оскільки це зумовлює втручання в права людини й обмеження її волі. Марксизм вбачав у соціальній справедливості знищення приватної власності та реалізацію принципу розподілу по праці.
Справедливість, відповідно до визначення відомого представника сучасної економічної теорії Макміллана — це чесність, неупередженість. Якщо ж розглядати справедливість у контексті відомої нам теорії економіки добробуту, то справедливим можна було б вважати розподіл, що відповідає двом умовам: по-перше, воно повинно бути рівноправним, тобто жоден із суб’єктів суспільства не претендує на товарний набір іншої особи на користь власному товарному набору.
По-друге, воно повинне бути ефективним за Парето. Одночасно і рівноправний, і ефективний за Парето розподіл можна трактувати як справедливий. Взагалі соціальна справедливість в економічній теорії — це проблема прийнятного ступеня нерівності в розподілі доходів. І тут треба відразу сказати, що єдиної відповіді на це питання в економістів-теоретиків, по суті, немає.
У науковій літературі мають місце чотири погляди на соціальну справедливість. Ми розглянемо найбільш відомі концепції справедливості чи справедливого розподілу доходів: егалітаристську, утилітарна, роулсіанську й ринкову (табл. 2.1).
Таблиця 2.1
Чотири погляди на соціальну справедливість

№
з/п	Вид погляду	Зміст	
1	Егалітарний	Усі члени суспільства отримують рівні блага	
2	Роулсіанський	Максимізація корисності найменш забезпечених членів суспільства	
3	Утилітарний
	Максимізується загальна корисність усіх членів суспільства	
4	Ринковий	Соціальна справедливість встановлюється ринком і його регуляторами	

Егалітарна концепція (фр. еgalite - рівність) вважає справедливим зрівняльний розподіл доходів, тобто коли всі члени суспільства отримують рівні блага. Логіка міркувань тут така: якщо потрібно розділити визначену кількість благ між людьми, які однаково цього заслуговують, то справедливим був би розподіл порівну. Проблема полягає в тім, що розуміти під «однаковими заслугами»? Однаковий трудовий внесок у суспільний добробут? Однакові стартові умови в розумінні володіння власністю? Однакові розумові й фізичні здібності? Єдиної відповіді на це питання ми, мабуть, не одержимо, тому що знову звертаємося до моральних суджень. Але тут важливо підкреслити, що егалітарний підхід не настільки примітивний, як іноді висловлюють свою думку деякі автори: взяти й поділити все нарівно, як пропонував персонаж знаменитої повісті Михайла Булгакова «Собаче серце» Шариков.
Другий концептуальний принцип - роулсіанський - пов’язаний з ім’ям Джона Роулса, сучасного американського філософа. На його думку, справедливою вважається така диференціація доходів, при якій відносна економічна нерівність припустима лише тоді, коли вона сприяє досягненню більш високого абсолютного рівня життя найбіднішими членами суспільства. Саме Джон Роулс запропонував принцип «макси-мін» (), який можна подати у лексикографічній формі таким чином: коли два види політики є рівнозначними для індивіда, чий добробут погіршується, то максимізується корисність найближчого за станом добробуту індивіда.
Третій концептуальний принцип - утилітарний - походить своїми коренями із вчення Ієремії Бентама, англійського економіста, основоположника доктрини утилітаризму. Бентам вважав, що головним завданням держави є забезпечення найбільшого щастя для можливо більшої кількості членів суспільства. Однак Бентам виходив із того, що функції корисності в різних людей неоднакові. Інакше кажучи, здатність до насолоди в результаті володіння якоюсь кількістю благ у кожної людини своя. Одержувати при цьому більшу частку суспільного багатства має той, хто корисніший для суспільства.
Таким чином, загальна корисність максимізується не у випадку рівного розподілу багатства між членами суспільства, а в результаті пропорційного (відповідно до різних функцій корисності) його розподілу. Тому в утилітаристському погляді максимізується корисність усіх членів суспільства.
І, нарешті, ринковий розподіл доходів припускає відповідність доходу кожного власника фактора виробництва граничному продукту, отриманого від даного фактора. Соціальна справедливість при цьому встановлюється ринком і його регуляторами. Таким чином, у цьому випадку припустима значна нерівність при розподілі доходів.
Вибір принципів соціальної справедливості в перерозподілі доходів визначається в кожнім суспільстві по-своєму, виходячи з духовних підвалин і вироблених національних стандартів, що формувалися протягом усього попереднього історичного розвитку даної країни. Наприклад, українське суспільство, що формувалося під впливом складних історичних подій, природних особливостей країни і якому були нав’язані й прищеплені принципи егалітаризму (у вигляді колективістських засад), у значній своїй більшості не сприймає філософію індивідуалізму. І ринкові принципи справедливості на перших етапах переходу України до ринку потрібно формувати, виховувати, впроваджувати.
Не можна забувати, що нерівність у доходах значною мірою породжена об’єктивною дією ринкового цінового механізму. Прагнення цілком знищити диференціацію доходів означало б намір зруйнувати сам ринковий механізм.

Тема 3. Взаємозв’язок політики і економіки
1. Механізм «прямої демократії»: можливості й обмеження щодо виявлення переваг суспільства.
2. Механізм «представницької демократії».
3. Конституційний вибір.

1. Механізм «прямої демократії»: можливості й обмеження щодо виявлення переваг суспільства.
Витоки суспільного вибору можна знайти в дослідженнях Дункана Блека, роботах математиків ХVIII - ХIХ ст., які цікавилися проблемами голосування: Жана Антуана Кондорсе, Пьера Сімона Лапласа, Чарльза Лютвіджа Доджсона (Льюіса Керолла). Однак як самостійного напрямку економічної науки вона сформувалася лише в 50 - 60-х рр. ХХ ст. Теорію суспільного вибору називають іноді «новою політичною економією», оскільки вона вивчає політичний механізм формування макроекономічних рішень. Критикуючи кейнсіанців, представники цієї теорії поставили під сумнів ефективність державного втручання в економіку. Послідовно використовуючи принципи класичного лібералізму і методи мікроекономічного аналізу, вони активно вторглися в область, традиційно вважалася полем діяльності політологів, юристів, соціологів. Таке втручання отримало назву «економічного імперіалізму».
Критикуючи державне регулювання, представники теорії суспільного вибору зробили об'єктом аналізу не вплив грошово-кредитних і фінансових заходів на економіку, а сам процес прийняття урядових рішень.
В умовах обмеженості ресурсів кожен з нас стоїть перед вибором однієї з альтернатив. Методи аналізу ринкової поведінки індивіда універсальні. Вони з успіхом можуть бути застосовані до будь-якої зі сфер, де людина повинна робити вибір.
Основна передумова теорії суспільного вибору полягає в тому, що люди діють у політичній сфері, переслідуючи свої особисті інтереси, і що немає непереборної межі між бізнесом і політикою. Ця теорія послідовно викриває міф про державу, у якої немає ніяких інших цілей, крім турботи про суспільні інтереси.
Теорія суспільного вибору (public choice theory) - це теорія, що вивчає різні способи і методи, за допомогою яких люди використовують урядові установи у своїх власних інтересах. «Раціональні політики» підтримують насамперед ті програми, які сприяють зростанню їх престижу та підвищують шанси здобути перемогу на чергових виборах. Таким чином, теорія суспільного вибору намагається послідовно провести принципи індивідуалізму, поширивши їх на всі види діяльності, включаючи державну службу.
Другою передумовою теорії суспільного вибору є концепція «економічної людини (Homo economicus). Людина в ринковій економіці ототожнює свої переваги з товаром. Він прагне прийняти такі рішення, які максимізують значення функції корисності. Його поведінка раціонально. Раціональність індивіда має в теорії універсальне значення. Це означає, що всі - від виборців до президента - керуються у своїй діяльності в першу чергу економічним принципом, тобто порівнюють граничні вигоди і граничні витрати (і перш за все вигоди і витрати, пов'язані з прийняттям рішень):
МС≥МВ                                                             (3.1)
де МВ - граничні вигоди (marginal benefit);
МС - граничні витрати (marginal cost).
Трактування політики як процесу обміну сходить до дисертації шведського економіста Кнута Вікселя «Дослідження з теорії фінансів» (1896 р.). Основну відмінність між економічним і політичним ринками він бачив в умовах вияву інтересів людей. Ця ідея лягла в основу робіт американського економіста Джеймса Б'юкенена, що отримав в 1986 р. за дослідження в галузі теорії суспільного вибору Нобелівську премію. «Політика, - пише він, є складна система обміну між індивідами, в якій останні колективно прагнуть до досягнення своїх приватних цілей, оскільки не можуть реалізувати їх шляхом звичайного ринкового обміну. Тут немає інших інтересів, крім індивідуальних. На ринку люди міняють яблука на апельсини, а в політиці - погоджуються платити податки в обмін на блага, необхідні всім і кожному: від місцевої пожежної охорони до суду »(Б'юкенен Дж. Конституція економічної політики).
Прихильники теорії суспільного вибору розглядають політичний ринок за аналогією з товарним. Держава - це арена конкуренції людей за вплив на прийняття рішень, за доступ до розподілу ресурсів, за місця в ієрархічній драбині. Однак держава - це ринок особливого роду. його учасники мають незвичайні прав власності: виборці можуть обирати представників до вищих органів держави, депутати - приймати закони, чиновники - стежити за їх виконанням. Виборці та політики трактуються як індивіди, що обмінюються голосами і передвиборними обіцянками.
Об'єктом аналізу теорії є суспільний вибір в умовах як прямий, так і представницької демократії. Тому основними сферами її аналізу вважаються виборчий процес, діяльність депутатів, теорія бюрократії, політика регулювання і конституційна економіка. У їх розробці важливу роль зіграли Джеймс Б'юкенен, Денніс Мюллер, Вільям Нісканен, Мансур Олсон, Гордон Таллок, Роберт Толлісон, Фрідріх Август фон Хайєк та інші вчені.
За аналогією з ринком досконалої конкуренції вони починають свій аналіз з прямої демократії, переходячи потім до представницької демократії.
Пряма демократія (direct democracy) - це така політична система, при якій кожен громадянин має право особисто висловити свою точку зору і голосувати з будь-якого конкретного питання. Пряма демократія зберігається і в сучасному суспільстві. Вона типова для зборів колективів підприємств і установ, роботи клубів і творчих спілок, партійних зборів і з'їздів. У масштабі країни це проявляється у виборі депутатів парламенту чи президента, проведення референдумів. При цьому першорядну увагу приділяється регламенту: від того, який принцип голосування (одностайність, проста більшість і т.д.), залежить його результат. Тому представників теорії суспільного вибору цікавлять основа основ - конституційний вибір, тобто правила вибору регламенту. Саме від них залежить розвиток демократії. Дж. Б'юкенен і його прихильники щиро вірять, що конституційний регламент може зробити демократичний лад більш ефективним та дієвим.
Модель медіанного виборця (median voter model) - модель, що характеризує тенденцію, що існує в рамках прямої демократії, згідно з якою прийняття рішень здійснюється відповідно до інтересів виборця-центриста (людини, що займає місце в середині шкали інтересів цієї спільноти). Докладний аналіз принципів максимізації голосів у системі поведінкових стимулів було здійснено в рамках теорії максимізації голосів і медіанного виборця Ентоні Доунса.
Вирішення питань на користь виборця-центриста має свої плюси і мінуси. З одного боку, воно утримує спільноту від ухвалення односторонніх рішень, від крайнощів. З іншого - воно далеко не завжди гарантує прийняття оптимального рішення. Навіть в умовах прямої демократії, коли рішення приймаються більшістю голосів, можливий вибір на користь економічно неефективного результату - наприклад, недовироблення або перевиробництва суспільних благ. Справа в тому, що такий механізм голосування не дозволяє врахувати всю сукупність вигод окремого індивіда. У рамках прямої демократії всі рішення суспільства мають тенденцію відповідати інтересам медіанного виборця, що далеко не завжди економічно доцільно.
Правило одностайності - правило голосування, коли рішення приймається в тому і тільки тому випадку, якщо за нього проголосують всі беруть участь у голосуванні.
На практиці найбільш поширена процедура прийняття колективних рішень - правила простої більшості. Згідно з цим правилом перемагає альтернатива, на підтримку якої висловлюються більше половини учасників вибору. Рішення приймається N/2+1 голосами (N - кількість голосуючих).
Американський дослідник Кеннет Мей довів, що застосування правила простої більшості - єдина процедура колективного вибору, що задовольняє чотирьом умовам, названим їм відповідно досяжний результат, анонімність, нейтральністю і позитивним відгуком.
Однією з найважливіших проблем формулювання суспільних рішень за умов прямої демократії вважається парадокс голосування, який може виникнути в разі використання правила простої більшості. Парадокс голосування виникатиме як наслідок неможливості однозначності вибору з альтернатив. Переваги індивідів можуть бути розміщені таким чином, що другий варіант переважатиме над першим, третій над другим, а перший над третім, що з рештою призводить до циклічності виборчого процесу. За таких умов визначальними стають часові обмеження виборчого процесу. Якщо процес прийняття рішень є безмежним, то виникатиме проблема циклічності, якщо ж часові обмеження існують, то рішення залежатиме від порядку розгляду альтернатив (порядку денного). Уперше висунута маркізом до Кондорсе означено проблема голосування лягла в основу теореми неможливості існування функції добробуту Кеннета Ерроу.
Альтернативні правила прийняття рішень відрізняються від правила простої більшості і дозволяють зробити вибір відразу з декількох альтернатив. В умовах прямої демократії в малих групах застосовується дуже широкий спектр процедур голосування: правило Кондорсе (варіант, який за більшості голосів краще будь-якого іншого, при порівнянні кожного варіанту є переможцем Кондорсе); Правило Борда (найменш улюбленому кандидатові надається вага 0, наступного - 1 і т.д. Переможець за Борда - кандидат, сумарні значення якого найвищі); двоступенева правило відносної більшості (до другого туру голосування проходять два кандидати, які набрали максимальну кількість голосів у першому турі); процедура «схвалюючого голосування» (заснована на виключенні зі списку невідповідних кандидатів); проста більшість з вибуттям або австралійська система голосування (перемагає той кандидат, який набирає це проста більшість, тобто в ході багатокрокової системи голосування кожен раз вибуває кандидат з найменшим числом голосів). Різні методи голосування приводять до різних результатів, тому голосування легко піддається маніпулюванню, і його результат значною мірою залежить від його регламенту.

2. Механізм «представницької демократії».
В умовах представницької демократії процес голосування ускладнюється. На відміну від особистого суспільний вибір здійснюється через певні проміжки часу і обмежений певним колом претендентів, кожний з яких пропонує свій пакет програм.
Останнє означає, що виборець позбавлений можливості вибирати декількох депутатів: одного — для вирішення проблем корупції, другого — для подолання інфляції, третього — для боротьби зі злочинністю і т.д. Він змушений вибрати одного депутата, позиція якого з конкретних питань не повністю збігається з його поглядами. Тому виборець змушений із багатьох бід вибирати меншу.
Ускладнюється і процедура голосування. Виборче право може зумовлюватися майновим цензом або цензом осілості. Для вибору кандидата може вимагатися відносна або абсолютна більшість.
Виборці повинні володіти певною інформацією про майбутні вибори. Інформація не має альтернативної вартості. Для її отримання потрібні і час, і гроші. Не всі виборці можуть дозволити собі значні витрати, пов'язані з отриманням необхідної інформації про майбутні вибори. Більшість виборців є раціональними і намагаються мінімізувати свої витрати.
Які ж фактори формують думку виборців?
Як показали вибори до Верховної Ради України у 2006р., на думку виборців найбільший вплив мають засоби масової інформації і передусім ТБ. Однак деякі виборці покладалися на власну думку або на поради знайомих і родичів. Багато виборців просто не брали участі в політичному процесі. Таке явище в ТСВ називається раціональним необізнаністю. Існує своєрідний ефект порога — це мінімальне значення вигоди, нижче якого виборець намагається уникнути виконання свого громадянського обов'язку. Отже, якщо виборець не голосує, то він демонструє раціональне необізнаність.
Представницька демократія має перевагу: використовує вигоди суспільного поділу праці, і обрані депутати спеціалізуються на прийнятті рішень з окремих питань. Разом із тим така демократія має недолік: прийняте рішення може не відповідати інтересам більшості населення.
Ще Руссо застерігав, що демократія розрахована на богів, а не на людей, бо в ідеалі вона нездійсненна. Зловживання волею більшості, особливо у країні без міцних демократичних традицій, може призвести до охлократії, популізму і навіть деспотії.
У колективних обговореннях більшість завжди схиляється до крайніх рішень, і ніколи немає гарантії, що вона обирає найкращий варіант. Однак у політиці успіх має той, хто вгадує настрій більшості.

3. Конституційний вибір.
В умовах представницької демократії якість і оперативність рішень залежать від необхідної інформації і стимулів, що сприяють її перетворення в практичні рішення.
Інформація характеризується альтернативними витратами. Для отримання її потрібні час і гроші. Пересічному виборцю не байдуже вирішення того чи іншого питання, однак вплив на свого депутата пов'язано з витратами - доведеться писати листи, надсилати телеграми або дзвонити по телефону. А у випадку, якщо він не дослухається до прохання, - писати гнівні статті у газети, привертати увагу радіо чи телебачення всілякими способами аж до організації демонстрацій і мітингів протесту.
Раціональний виборець повинен співвідносити граничні вигоди від такого впливу з граничними (витратами) витратами. Як правило, граничні витрати значно перевищують граничні витрати значно перевищують граничні вигоди, тому бажання постійно впливати на депутата у виборця мінімально. Інші мотиви у тих виборців, інтереси яких сконцентровані на певних питаннях, як, наприклад, у виробників конкретних товарів і послуг (цукру або горілчаних виробів, вугілля або нафти).
Зміна умов виробництва (регулювання цін, будівництво нових підприємств, обсяг державних закупівель, зміна умов імпорту або експорту) для них - питання життя або смерті. Тому такі групи з особливими інтересами прагнуть підтримувати постійний зв'язок з представниками влади .Вони використовують для цього листа, телеграми, засоби масової інформації, організовують демонстрації та мітинги, створюють спеціальні контори і агентства, щоб чинити тиск на законодавців і чиновників (аж до підкупу).
Всі ці способи впливу на представників влади з метою прийняття вигідного для обмеженої групи виборців політичного рішення називають лобізмом (lobbying).
В літературі термін «лобізм» тлумачиться неоднозначно. Його коріння одні знаходять у позначенні відвідувачів державних установ, котрі там намагалися зустрітися з посадовими особами й добитися завдяки їм сприятливого розв'язання своїх проблем. Другі пов'язують його з етимологією слова Lobby (коридор) — місця, куди приходять голосувати депутати парламенту й де вони можуть вільно зустрічатися з певними особами і навіть продавати їм свій «голос» за гроші. Отже, лобі — це місце стикування різних інтересів через чиновництво. Треті визначають лобі як представництво у столиці певної приватної чи недержавної організації для зв'язку з державними органами (законодавчими, виконавчими, судовими, інформаційними тощо) для забезпечення прийняття або відхилення ними документів, які відповідають репрезентованим інтересам.
Лобіюванням займаються переважно колишні й нинішні чиновники законодавчих і виконавчих органів. Це пояснюється змістом та обсягом вимог до лобіста. По-перше, лобіст повинен мати відповідний рівень освіти, орієнтуватися у спеціальних питаннях, які перебувають у сфері інтересів замовника, бути здатним зробити аналітичний висновок, подати переконливу аргументацію, скласти прогноз щодо конкретної проблеми; по-друге, лобіст повинен мати достатній досвід перебування у коридорах влади, що передбачає володіння конкретним механізмом прийняття політичних рішень; по-третє, лобіст мусить мати широке коло ділових знайомств у різних сферах, бути комунікабельним.
Відокремимо деякі групи засобів лобізму.
Перша група стосується інформаційного забезпечення:
- збирання, блокування або передання інформації зацікавленим особам;
- експертиза інформаційного поля з конкретної замовленої проблеми;
- пропагандистові кампанії з рекламою чи антирекламою певної акції;
- масові кампанії тиску з місць.
Друга група засобів лобіювання пов'язана з фінансовим забезпеченням:
- фінансування виборчих кампаній;
- надання потрібним особам різних послуг, наприклад, організація виступів з публічними лекціями за щедрий гонорар;
- влаштування для чиновників різного роду розваг за рахунок зацікавлених фірм;
- обіцяння допомоги та її надання у розв'язанні виробничих та особистих проблем.
Лобізм — це не тільки підкуп, як це нерідко видається, але й метод розв'язання певних проблем. Не випадково в демократичних країнах він здобув статус офіційної соціальної інституції. Так, у США в 1946 р. прийнято федеральний закон про регулювання лобізму. Згідно з ним особи та організації, які є лобістами, зобов'язані офіційно реєструватися й надавати відомості про те, на кого вони працюють, мету своїх клієнтів тощо.
В Україні такого закону ще немає.
На основі аналізу соціально-економічної літератури та практики в Україні можна виділити чотири основні групи лобістів: політизовані, соціальні, економічні та регіональні.
ІІолітизовані лобісти — це представники бізнесу, які домагаються політичного впливу через участь у виборах і прямо залучені у політичну боротьбу. Йдеться передусім про політичні партії, рухи та блоки.
Соціальні лобісти — це профспілки, добровільні громадські організації, асоціації тощо.
Економічні лобісти — це різного роду суб'єкти господарювання (фінансово-промислові групи, корпорації, галузеві комплекси (військово-промисловий, аграрний, автомобільний, банківський, вугільний, хімічний та ін.) тощо).
Регіональні лобісти — це лобісти, які відстоюють інтереси регіонів та місцевої еліти в органах влади.
В Україні серед регіональних лобістів виділяються представники Донецька, Дніпропетровська, Львова, Одеси та Ужгорода. В перспективі, як показує світовий досвід, роль перелічених суб'єктів лобістської діяльності, особливо в партійно-політичній сфері, посилюватиметься.
Депутати теж зацікавлені у підтримці впливовими виборцями, оскільки це збільшує шанси їх переобрання на новий строк. Лобісти знаходять джерела фінансування передвиборчої кампанії.
Групи з взаємними і значними інтересами можуть сповна компенсувати свої витрати, якщо законопроект, який вони відстоюють, буде прийнятий. Справа в тому, що користь від прийняття закону будуть реалізовані всередині групи, а витрати розподіляються на все суспільство в цілому. Концентрований інтерес небагатьох перемагає розпорошені інтереси більшості. Тому відносний вплив груп з особливими інтересами набагато більше їх частки голосів. Вигідні ним рішення не були б прийняті в умовах прямої демократії, коли кожен виборець прямо і безпосередньо виражає свою волю.
Вплив концентрованих інтересів пояснює масу парадоксів економічної політики держави, яка в основному захищає старі, а не молоді галузі (у США, наприклад, такі, як сталеливарна і автомобільна). Держава набагато частіше регулює ринки споживчих товарів, ніж ринки факторів виробництва, надає пільги галузям, сконцентрованим у певному районі, ніж розпорошеним по всій країні. Класичний приклад - американський штат Мічиган, в головному місті якого - Детройті - розташовані три найбільші автомобільні компанії США: «Дженерал Моторз», «Крайслер» та «Форд».
У ще більшою мірою зацікавлені в лобізмі професійні чиновники, від діяльності яких залежить не тільки прийняття, але й втілення в життя політичних рішень. Тому виборні органи та виконавча влада мають слідувати певним принципам, сфера їх діяльності повинна бути строго обмежена. На думку Ф. Хайєка, «обмежена повинна бути ... будь-яка влада, але особливо демократична. Всемогутнє демократичний уряд саме внаслідок необмеженість своєї влади стає іграшкою в руках організованих інтересів, бо має догоджати їм, щоб забезпечити собі більшість» (Хайєк Ф. А. Суспільство вільних. Лондон. 1990. С.15).
У повсякденному законодавчої діяльності депутати прагнуть підвищити свою популярність, активно використовуючи систему логроллінга (logrolling - «перекочування колоди») - практику взаємної підтримки шляхом торгівлі голосами Кожен депутат вибирає найважливіші для його виборців питання і прагне отримати необхідну підтримку з боку інших депутатів. Підтримку за своїми питань депутат «купує», натомість віддаючи свій голос на захист проектів своїх колег.
Прихильники теорії суспільного вибору (наприклад, Дж. Б’юкенен і Г. Таллок) не вважають за всяку «торгівлю голосами» негативним явищем. Іноді за допомогою логроллінгу вдається домогтися більш ефективного розподілу ресурсів, тобто розподілу підвищує загальне співвідношення вигод та витрат у відповідності з принципом Парето-оптимальності. Проте не виключений і прямо протилежний ефект. Йдучи назустріч місцевим інтересам, за допомогою логроллінгу уряд домагається схвалення великого дефіциту держбюджету, зростання асигнувань на оборону і т.д. Тим самим загальнонаціональні інтереси нерідко приносяться в жертву регіональним вигодам.
Класичною формою логроллінга є «бочка з салом» - закон, що включає набір невеликих локальних проектів. Щоб отримати схвалення, до загальнонаціонального закону додається цілий пакет різноманітних, нерідко слабо пов'язаних з основним законом пропозицій, у прийнятті яких зацікавлені різні групи депутатів. Щоб забезпечити його проходження, до нього додають все нові й нові пропозиції («сало»), поки не буде досягнута впевненість в тому, що закон отримає схвалення більшості депутатів. Подібна практика таїть у собі небезпеку для демократії, оскільки принципово важливі рішення (обмеження громадянських прав, свободи, совісті, друку, зборів і т.д.) можуть бути «куплені» наданням приватних податкових пільг і задоволенням обмежених місцевих інтересів.

Тема 4. Теорія державних витрат
1. Форми суспільних витрат.
2. Наслідки дії програм суспільного фінансування.
3. Програми фінансування здоров’я, освіти, оборони, пенсійного забезпечення, соціального страхування.

1. Форми суспільних витрат.
Ресурсний потенціал суспільного сектора, сформований на базі державних доходів, реалізується за допомогою державних (суспільних) витрат, які здійснюються як у грошових, так і в натуральних формах.
Державні витрати є витратами, пов'язаними зі здійсненням державою своїх функцій. Вони складаються з закупівель товарів і послуг, оплати праці державних службовців, соціальних виплат та обслуговування державного боргу. Витрати - це платежі, які не підлягають поверненню, не створюють і не погашають фінансових вимог.
Державні витрати за функціональним призначенням можуть бути об'єднані в чотири групи:
1. Державні послуги загального призначення (витрати на законодавчі та виконавчі органи влади, зовнішню політику та оборону).
2. Суспільні та соціальні послуги (витрати на освіту, охорону здоров'я, соціальне страхування, житлово-комунальне господарство, культуру).
3. Державні послуги, пов'язані з економічною діяльністю (витрати на створення умов економічного зростання, цільові програми економічного характеру, створення нових робочих місць).
4. Інші функції (виплати процентів і витрати, пов'язані з обслуговування державного боргу, трансферти загального характеру).
Відповідно до економічної класифікації виділяються:
- поточні витрати (витрати на виплату заробітної плати, внески до фондів соціального страхування, виплати відсотків, субсидії);
- капітальні витрати (придбання основного капіталу, придбання землі, придбання товарів для створення запасів, нематеріальних активів та капітальні трансферти).
Видатки - одна з визначальних сторін фінансової діяльності держави. Вони є безперервним використанням державою в особі уповноважених органів коштів бюджету та позабюджетних фондів та власних коштів підприємств і організацій на потреби, що визначені в актах про бюджет. Розмір видатків визначається державними завданнями, які закріплюють прогнози і цільові програми. Виробничі підприємства в системі господарства покривають свої потреби за рахунок власних коштів або залучених у кредитно-фінансових установах кредитних ресурсів. Такі видатки є за своєю фінансовою природою децентралізованими. У свою чергу видатки бюджетних організацій є централізованими видатками, оскільки здійснюються за рахунок коштів відповідного бюджету (державного або місцевого). Водночас бюджетні установи, що фінансуються за рахунок коштів централізованого фонду, мають можливість отримати доходи від власної діяльності. У зв'язку з цим існує два режими бюджетного фінансування:
1) кошторисно-бюджетний режим;
2) режим фінансування підприємств і організацій, які мають свої доходи, а бюджетні асигнування одержують як фінансову допомогу.
Видатки бюджету - де прямі цільові витрати держави, що забезпечують її безперебійне функціонування і відображають економічні відносини, що пов'язані з розподілом і перерозподілом частини національного доходу, яка концентрується у бюджеті.
У Бюджетному кодексі конкретизовано поняття видатків бюджету, що визначаються як кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом, за винятком коштів на погашення основної суми боргу та повернення надміру сплачених до бюджету сум. Витрати бюджету - це видатки бюджету та кошти на погашення основної суми боргу. Слід зауважити, що поняття видатків державного і місцевих бюджетів значно ширше, ніж процес включення до відповідних бюджетів видатків на утримання конкретних галузей та установ і відпуск їм коштів - бюджетного фінансування. Як вважають науковці, До інституту видатків державного і місцевих бюджетів слід віднести цільове, доцільне й ефективне використання (касові і фактичні видатки) коштів розпорядниками бюджетних коштів.
Держава, виділяючи бюджетні асигнування, завжди визначає:
1) пріоритети витрат;
2) загальний обсяг фінансування;
3) цільове використання коштів;
4) норми витрат.
Незалежно від джерел покриття видатків фінансування здійснюється на підставі таких принципів:
- плановість;
- безоплатність і безповоротність;
- цільове спрямування коштів;
- ефективність їх використання;
- фінансування в міру виконання плану;
- оптимальне поєднання власних, бюджетних та кредитних джерел;
- здійснення контролю за використанням коштів.
Додатковими принципами кошторисно-бюджетного фінансування є:
- одержання максимуму ефективності при мінімумі витрат;
- урахування раніше використаних коштів.
Витрачанню бюджетних ресурсів конкретними розпорядниками передує етап виділення відповідних коштів, або інакше — бюджетне фінансування, тобто надання грошових коштів юридичним і фізичним особам на проведення заходів, передбачених бюджетом. Бюджетне фінансування базується на відповідних принципах і характеризується специфічними формами надання бюджетних асигнувань.
Надання бюджетних коштів здійснюється у таких формах (рис. 9.10):
- кошторисне фінансування окремих бюджетних програм — закладів, установ і організацій бюджетної сфери;
- трансферти населенню;
- бюджетні кредити юридичним особам (у тому числі податкові кредити на сплату податків);
- субвенції і субсидії фізичним і юридичним особам;
- бюджетні інвестиції у статутні капітали діючих або новостворюваних юридичних осіб;
- бюджетні позики державним позабюджетним фондам;
- міжбюджетні трансферти (дотації вирівнювання, субвенції, інші дотації);
- кредити іноземним державам.

Рис. 4.1. Класифікація видатків державного бюджету

2. Наслідки дії програм суспільного фінансування.
Суспільні витрати можна представити в якості негативних податків. Подібно до того, як економічна сфера дії податку не збігається з колом його безпосередніх платників, програма суспільних витрат нерідко приносить вигоди не одним тільки своїм безпосереднім реципієнтам. Реципієнти - це ті, хто безоплатно або на пільгових умовах одержує будь-які блага або грошові кошти за рахунок суспільного сектору. Коло осіб, на яких поширюються вигоди, обумовлені даною програмою, позначають терміном сфера дії програми суспільних витрат.
Процеси переміщення вигод суспільних витрат пов'язані з їх викривлюючою дією. Викривлююча дія програм суспільних витрат обумовлена виникаючими ефектами заміщення.
Лімітовані програми (споживання окремого товару або послуги субсидується лише в обмежених межах) натуральної допомоги породжують менші чисті втрати, ніж нелімітовані, оскільки для частини реципієнтів не виникає ефекту заміщення. Однак лімітовані програми припускають ламані бюджетні обмеження, з якими в свою чергу можуть бути пов'язані істотні викривлення.
Реципієнт завжди віддає перевагу допомоги, що надається в грошовій формі, так як у формі натуральних видач реципієнту в якійсь мірі «нав'язуються» вподобання тих, хто розробив і затвердив програму.
Взаємозалежність переваг полягає в тому, що рівень корисності, що досягається індивідом, залежить не тільки від набору матеріальних благ і послуг, що споживаються ним особисто, але також від характеру споживання інших членів суспільства. Збільшення споживання товару чи послуги індивідом А може доставити позитивну корисність індивіду В і одночасно негативну - індивіду С, а для індивіда D бути байдужою.

3. Програми фінансування здоров’я, освіти, оборони, пенсійного забезпечення, соціального страхування.
В сучасних умовах розвитку незалежної України значення державних цільових фондів, поряд із бюджетом, значно зростає. Їх існування є необхідним і доцільним, це пов'язано із наступним:
1) у органів державної влади і управління, що формують цільові фонди, з'являються додаткові джерела фінансування своїх потреб понад бюджетні кошти;
2) існування одного централізованого фонду грошових ресурсів недостатнє для задоволення всіх державних потреб;
3) при наявності перевищення доходів над видатками цільових фондів кошти можуть бути використані для покриття бюджетного дефіциту;
4) з'являється можливість з більшою ефективністю проводити контрольну роботу за цільовим використанням державних коштів.
Державні цільові фонди можуть утворюватися:
- шляхом відокремлення із державного бюджету окремих видатків, що мають велике значення,
- або формуванням спеціальних фондів із самостійними джерелами доходів.
Джерелом державних цільових фондів завжди є національний дохід країни. А мобілізація коштів здійснюється через:
- спеціальні збори (дуже часто обов'язкові);
- добровільні внески і пожертвування;
- позики;
- кредити;
- направлення коштів із бюджету.
В залежності від рівня, на якому утворюються спеціальні фонди, вони можуть бути:
- державними;
- місцевими.
В залежності від напрямків використання існують фонди:
- економічні;
- соціальні;
- науково-дослідні;
- страхові;
- міждержавні та інші.
В Україні до економічних, державних цільових фондів можна віднести: Фонд для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, Фонд сприяння місцевому самоврядуванню України, Фонд охорони праці, Фонд розвитку та захисту конкуренції, Фонд підтримки селянських (фермерських) господарств.
Соціальні фонди: Пенсійний фонд, Фонд соціального страхування, Державний фонд сприяння зайнятості населення, Фонд соціального захисту інвалідів.
Державний інноваційний фонд є науково-дослідним.
Пенсійний фонд України був створений в 1991 році. Завдання, які поставлені перед фондом:
- пенсійне забезпечення населення;
- фінансування програм по підтримці пенсіонерів та інвалідів;
- міжнародне співробітництво з проблем пенсійного забезпечення тощо.
Джерелами утворення Пенсійного фонду України є:
- обов'язкові внески суб'єктів господарювання і громадян;
- кошти з Державного бюджету України призначені для виплати пенсій військовослужбовцям;
- добровільні внески і пожертвування;
- інші надходження.
Суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, філії, відділення, бюджетні, громадські та інші установи і організації, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності перераховують в Пенсійний фонд збори на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 32% відсотки від фактичних витрат на оплату праці.
Громадяни, які працюють на умовах трудового договору, а також які виконують роботи згідно з ці вільно-правовими договорами, в тому числі члени творчих спілок сплачують збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 12% сукупного оподатковуваного доходу, обчисленого згідно законодавству України. Для підприємств, установ і організацій, де працюють інваліди, збір в Пенсійний фонд визначається окремо за ставкою 4% від фактичних витрат на оплату праці для працюючих інвалідів та за ставкою 32% для інших працівників підприємства.
Кошти, акумульовані у Пенсійному фонді України, спрямовуються на виплату:
- пенсій (трудових і соціальних);
- пенсій військовослужбовцям;
- допомог непрацюючим матерям по догляду за дитиною до досягнення нею 3річного віку;
- допомог на поховання непрацюючих пенсіонерів та ін. Державні пенсії можуть бути наступних видів:
1) трудові, т.б. зароблені суспільно-корисною працею:
- за віком;
- по інвалідності;
- в разі втрати годувальника;
- за вислугу років.
2) соціальні, які надаються непрацездатним при відсутності у них права на трудову пенсію.
3 1.01.2001 р. запроваджуються пенсії за особливі заслуги перед Україною, право на які будуть мати громадяни, які проявили себе у сфері державної, громадської або господарської діяльності, мають досягнення у галузі науки, культури, освіти, охорони здоров'я, фізичної культури і спорту.
Фонд соціального страхування України був створений в 1991 році, є самостійною фінансовою системою. Кошти фонду, згідно діючого законодавства, не повинні входити до складу Державного бюджету України. Платежі, встановлені до Фонду соціального страхування України належать до загальнодержавних обов'язкових платежів. Тарифи обов'язкових внесків на державне соціальне страхування встановлюються Верховною Радою України.
Функціонування фонду пов'язане з необхідністю відшкодування витрат працюючих громадян у випадках тимчасової непрацездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.
До Фонду соціального страхування України надходять обов'язкові внески від суб'єктів господарювання всіх форм власності, їх філій, відділень, а також від фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують найману працю.
Збір на обов'язкове соціальне страхування встановлено в розмірі 4,0% від фактичних витрат на оплату праці. Для підприємств всеукраїнських громадських організацій інвалідів, де кількість інвалідів не менше за 50% від загальної чисельності працюючих, збір визначається за ставкою 1% фактичних витрат на оплату праці всіх працівників цих підприємств.
Кошти Фонду соціального страхування України спрямовуються на виплату:
- допомог по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною);
- допомог по вагітності та пологах;
- допомог при народженні дитини та догляду за нею;
- допомог на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві);
- забезпечення оздоровчих заходів.
Допомога по тимчасовій непрацездатності надається на підставі листка непрацездатності, з врахуванням загального трудового стажу працівника в наступних розмірах:
1) 100% середньої заробітної плати (доходу) працівникам, які мають загальний трудовий стаж 8 і більше років; працівникам, у яких тимчасова непрацездатність настала внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання; працівникам, які мають на утриманні трьох і більше дітей до 16 років; ветеранам війни; працівникам, віднесеним до 14 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та деяким іншим категоріям працівників.2) 80 відсотків середньої заробітної плати (доходу) працівникам, які мають загальний трудовий стаж від 5 до 8 років.
3) 60% середньої заробітної плати (доходу) працівникам, які мають загальний трудовий стаж до 5 років.
Державний фонд сприяння зайнятості населення утворений у відповідності із Законом України «Про зайнятість населення». Головне завдання фонду надання підтримки особам, які втратили роботу, допомога при працевлаштуванні, перекваліфікації.
Основне джерело коштів фонду це збори на обов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття. Платниками збору є суб'єкти господарювання незалежно від форм власності, їх філії, відділення, а також фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників, які працюють за трудовим або цивільно-правовим договором, адвокати, приватні нотаріуси, члени творчих спілок.
Ставки збору:
- для юридичних осіб, їх філій, відділень — 1,5% фактичних витрат на оплату праці;
- для фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності, які не використовують працю найманих працівників, адвокатів, приватних нотаріусів — 0,5% суми оподатковуваного доходу (прибутку);
- для фізичних осіб, які працюють на умовах контракту або згідно з цивільно-правовими договорами — 0,5 % від сукупного оподатковуваного доходу.
За рахунок коштів Державного фонду сприяння зайнятості населення здійснюється виплата:
- допомог по безробіттю;
- відшкодування витрат, пов'язаних із професійною підготовкою або перепідготовкою та профорієнтацією;
- матеріальних допомог безробітним та членам їх сімей;
- дотацій роботодавцям для створення робочих місць; допомог на поховання безробітних.
Фонд для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення був утворений в зв'язку із необхідністю фінансування потреб, пов'язаних з подоланням наслідків катастрофи на Чорнобильській АЕС. До 1999 р. фонд формувався за рахунок:
- обов'язкових внесків суб'єктів господарювання;
- добровільних внесків і пожертвувань.
Суб'єкти господарювання незалежно від форми власності (крім бюджетних установ і організацій), які ведуть діяльність, спрямовану на отримання прибутку та здійснюють оплату праці, сплачували внески до Фонду Чорнобиля в розмірі спочатку 12, пізніше 10, і в останній період існування таких платежів 6 відсотків від фактичних витрат на оплату праці. Починаючи з 1999 р. скасовані обов'язкові внески суб'єктів господарювання до фонду Чорнобиля, який в даний час утворюється за рахунок коштів Державного бюджету України та включається до його складу.
Кошти фонду Чорнобиля використовуються виключно на фінансування заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення, а саме на:
- витрати на соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;
- державні капітальні вкладення; фінансування самостійного переселення громадян з радіоактивно забруднених територій і будівництво житла для громадян, віднесених до категорії 1;
- витрати на забезпечення робіт у зоні відчуження;
- інші цільові програми.
Перелік видатків на здійснення вищевказаних заходів щорічно затверджується законом Про Державний бюджет України. Головним розпорядником коштів фонду Чорнобиля є Міністерство з надзвичайних ситуацій.
Фонд України соціального захисту інвалідів. Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено встановлення для всіх підприємств, установ і організацій (незалежно від форм власності) нормативів робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів в розмірі не менше 4% загальної чисельності працюючих станом на початок року.
В разі недотримання цієї вимоги, підприємство зобов'язане щорічно відраховувати до названого Фонду цільові кошти на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів і здійснення заходів щодо їх соціально-трудової та професійної реабілітації у сумі середньорічної заробітної плати за кожне незайняте інвалідом місце.
Державний інноваційний фонд був утворений з метою фінансування і матеріально-технічної підтримки заходів і забезпечення розвитку та використання досягнень науки і техніки.
Основні завдання фонду:
- державна фінансова, інвестиційна та матеріально-технічна підтримка впроваджень нових технологій у виробництво;
- технічне переоснащення підприємств;
- сприяння випуску продукції, здатної замінити імпортні товари;
відбір інноваційних проектів. В останні роки кошти Державного інноваційного фонду включаються до складу доходів і видатків Державного бюджету України без зміни їх цільового призначення.
Суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності сплачують до Державного інноваційного фонду збір в розмірі 1 відсотка від обсягу реалізації продукції (робіт, послуг) або валового доходу у торговельній, посередницькій, постачальницько-збутовій, банківській та страховій сферах діяльності, зменшеного на суму податку на додану вартість та акцизного збору.
Фонд сприяння місцевому самоврядуванню України є центральною, науково-методичною, консультативною та координуючою установою, утвореною при Президентові України для підтримки місцевого самоврядування. Основними завданнями фонду є:
- надання науково-методичної та консультативної допомоги у становленні та розвитку місцевого самоврядування;
- координація зусиль вітчизняних асоціацій та інших громадських організацій з вказаних проблем;
- сприяння органам місцевого самоврядування у розвитку демократичних форм і методів їхньої роботи;
- сприяння утвердженню правових засад у діяльності органів місцевого самоврядування;
- вироблення на основі вітчизняного і міжнародного досвіду пропозицій і рекомендацій.
Фінансування видатків на утримання фонду здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Іншими джерелами надходжень фонду є:
- кошти, які об'єднуються фондом на договірних засадах з органами місцевого самоврядування та їх асоціаціями, а також центральними і місцевими органами державної виконавчої влади та іншими установами для реалізації заходів та програм розвитку і підтримки місцевого самоврядування;
- банківські кредити;
- добровільні внески і пожертвування;
- зарубіжна та міжнародна фінансова підтримка;
- надходження від виконання госпрозрахункових договорів та проведення заходів;
- дохід від реалізації науково-дослідної, інформаційно-довідкової, видавничої та іншої продукції, надання платних послуг юридичним та фізичним особам.

Тема 5. Роль державного сектора в соціалізації економіки
1. Основні неспроможності ринкового забезпечення справедливого розподілу.
2. Економічні характеристики груп бідності.
3. Доходи, зростання і масштаби бідності.
4. Соціальна нерівність, політична нестабільність і державний перерозподіл.

1. Основні неспроможності ринкового забезпечення справедливого розподілу.
Згідно з основними принципами побудови функції суспільного добробуту соціальна оцінка ринкового забезпечення справедливого розподілу ґрунтується на дотриманні передумов існування Парето-ефективності. Введення у функцію суспільного добробуту детермінант соціальної справедливості, що притаманні конкретному суспільству на певному етапі його розвитку, зумовлюють існування дилеми вибору між ефективністю та справедливістю. Адже множинність різноманітних результатів розподілу (зокрема і ситуації з украй нерівним розподілом доходів) можуть відповідати критерію Парето-оптимальності.
Таким чином, навіть за умови досягнення економікою Парето-ефективності існують обставини, за яких державне втручання є необхідним, а саме:
1) ринкова економіка не в змозі самостійно здійснювати соціально бажаний розподіл. Як було показано в темі 2, розподільчі цілі економічної політики більшою мірою відображають духовні цінності суспільства та його ставлення до кожної людини;
2) власна оцінка індивідів щодо їхнього добробуту не може виступати критерієм для висновків. Існують заслужені індивідом блага, які держава має стимулювати, та негативні речі, яким вона має протидіяти. Цим зумовлюється не тільки необхідність інформування та обмеження у споживанні небажаних товарів (критеріями для цього можуть виступати: шкідливість для здоров’я паління, надмірного споживання алкоголю тощо), а й надання обов’язкових благ (початкова та середня освіта, щеплення та т.і.). Цей погляд, коли держава обізнана з інтересами людей краще від них самих, дістав назву патерналізм;
3) соціально бажана зміна у розподілі доходу.

2. Економічні характеристики груп бідності.
У економічній теорії подані спроби оцінити рівень життя і його якість через вільний час і позаринкові його витрати в сфері домогосподарств. Концепція чистого економічного добробуту – це оцінка ВВП (ВНП), скоригована з урахуванням вільного часу і праці в домогосподарствах, а також витрат на охорону навколишнього середовища. При всій важливості цих складових рівня життя показник чистого економічного добробуту використовується як розрахунковий і офіційною статистикою не застосовується.
Будь-який узагальнювальний показник, синтетичний показник – завжди проблема складна. На думку спеціалістів, єдиний показник рівня життя в даний час не є ні можливим, ні бажаним на макроекономічному рівні. На мікрорівні проблема зводиться до виміру тих складового рівня життя, що можуть бути кількісно визначеними. Задоволеність населення життєвими благами залежить від розміру реальних доходів; ступінь задоволення потреб оцінюється на основі зіставлення розрахункових і реальних споживчих бюджетів сімей.
Розподіл населення за доходами оснований на розмежуванні низько-, середньо- і високодоходних груп сімей, кожна з яких має свій раціональний споживчий бюджет. На основі аналізу розміру і структури витрат низькодоходних груп населення розраховують бюджет мінімуму матеріальної заможності і межу бідності.
Бідність прямо пов'язана з нерівномірністю розподілу доходів і майна. Водночас бідність не піддається точному визначенню (так само як щастя і добробут). У найзагальнішому виді ідентифікація бідності заснована на зіставленні строго визначеного набору потреб і можливостей їхнього задоволення для певних груп населення. Потреби оцінюються на основі так званих споживчих кошиків, диференційованих за доходними, віковими, фаховими і іншими ознаками.

3. Доходи, зростання і масштаби бідності.
Мінімальні споживчі бюджети як основа для ідентифікації бідності у свою чергу диференційовані і розраховуються як бюджети фізіологічного мінімуму, як мінімум підтримки здоров'я і благопристойності, як бюджети мінімального статку. Мінімальний статок – це ті межі сімейного доходу, за яких не забезпечується відтворення суспільно-прийнятних умов існування, на його основі визначається поріг бідності і розраховується прожитковий мінімум.
Рівень прожиткового мінімуму залежить від соціально-економічних чинників і більш рухомий ніж поріг бідності. Поріг бідності, як показує досвід, не відбиває росту споживання, збільшуючись за рахунок росту цін. Кількісна оцінка порогу бідності здійснюється на основі даних про вартість продуктів харчування, виходячи з раціональних норм споживання і частки витрат на харчування в сімейних бюджетах. Виявлено, що низькодоходні сім'ї витрачають на харчування відносно більше засобів, ніж високодоходні; питома вага вартості харчування залежить також від розміру сімей: малочисельні сім'ї витрачають на харчування відносно більше, чим сім'я більшої чисельності. Виникає своєрідна «економія від масштабу сім'ї» не тільки у відношенні витрат на харчування, але й інших споживчих витрат. Логіка взаємозв'язку вартості харчування і порогу бідності полягає в тому, що якщо низькодоходна сім'я витрачає на харчування 1/n частину свого бюджету, то поріг бідності буде дорівнювати вартості харчування, помноженої на n.
Проблема виміру бідності основана в кінцевому рахунку на тому колі потреб, задоволення яких визнається суспільно необхідним. Розрізняють абсолютну бідність і альтернативні її визначення, що враховують моральний збиток від сприйняття бідності.
Фактична інформація про бідні прошарки населення показує, що бідність нерівномірна серед різних груп населення: молодих і пристаркуватих, сімейних і самотніх, зайнятих і безробітних. Поширення бідності різне між міським і сільським населенням, у різних територіальних і природнокліматичних регіонах, між різними етнічними групами населення. Те, що вважається бідністю в одній країні, розцінюється як достатній рівень комфорту в іншій.
Виникнення бідності пояснюється, як правило, економічними причинами: зростанням безробіття, низьким рівнем оплати праці та пенсійного забезпечення, заборгованістю по виплатах заробітної плати
ООН наголошує на чотирьох основних проявах бідності (Human Development Report. 1997, - New York, UNDP, 1997, p. 5):
- коротка тривалість життя;
- низька професійно-освітня підготовка;
- відсутність необхідної бази для нормального життя – чистої питної води, медичних послуг, якісного харчування;
- ізольованість від суспільного життя.
В Указі Президента України «Про стратегію подолання бідності» від 15 серпня 2001р. № 637/2002 визначені основні терміни, які використовуються при аналізі рівня бідності населення: бідність, межа бідності, рівень бідності, глибина бідності, крайня форма бідності, опікуваний державою дохід.
Так, межа бідності характеризується рівнем доходу, нижчим від якого є неможливим задоволення основних потреб людини. Рівень бідності означає частку сімей, у яких рівень споживання (доходів) на одну особу є нижчим від визначеної межі бідності. Глибина бідності вимірюється відхиленням величини доходів від визначеної межі бідності.

4. Соціальна нерівність, політична нестабільність і державний перерозподіл.
У ринковій економці найзагальнішою причиною нерівного розподілу доходу є ринковий механізм. Проте існують і інші, конкретніші причини. Серед них можна назвати відмінності у здібностях людей, рівні освіти і професійної підготовки працівників, професійні смаки і схильність людей до ризику, володіння власністю, талан, зв’язки, дискримінація тощо. Нерівність доходів не є наслідком нерівності у продуктивності праці чи ефективності виробництва; багато у чому вона визначається нерівністю у розподілі на основі приватної власності на засоби виробництва, а також правових норм, які її закріплюють (зокрема, передачу доходів у спадщину).
Величина національного доходу країни, також впливає на його розподіл. Якщо країна багата, це сприяє зростанню подушного рівня доходу, а відтак зменшується ступінь нерівності в розподілі доходів. Проте ця закономірність не стійка.
Надмірну нерівність в доходах засуджували завжди. На цьому ґрунті відбувається перерозподіл доходів, який спрямований на досягнення соціальної справедливості (втім, соціальну справедливість розуміють по-різному: від переділу власності порівну до закріплення становища, коли кожен одержує за вкладом у виробництво належних йому факторів). Сьогодні можна виділити 3 напрями економічної думки, що обґрунтовують досягнення більшої рівності в доходах:
- соціалістичне вчення, яке виступає проти приватної власності «незароблених» доходів і права спадщини;
- індивідуалістичні доктрини, що стверджують гідність особи і право усіх людей на соціальний «мінімум»;
- кейнсіанська концепція, котра доводить, що надмірна нерівність послаблює попит на споживчі товари, стримує економічне зростання.
Перерозподіл доходів здійснюється по кількох напрямах:
- через державну податкову систему і державний бюджет;
- через соціальне страхування;
- через коливання ринкових цін як на фактори виробництва, так і на товари і послуги;
- через добровільні внески до громадських, доброчинних, релігійних фондів і організацій.
Суспільство може впливати на нерівність розподілу особистого доходу, зменшуючи її через податкову систему і трансфертні платежі. Однак цей вплив, на думку багатьох економістів, має бути помірним, отже, звужуватиме можливості економічного зростання країни. Низькі темпи економічного зростання – це такі ж темпи збільшення національного доходу, який суспільство прагне перерозподіляти від багатих до бідних.
Сучасне суспільство має шукати і знаходити компроміс між зрівнюванням доходів і ефективністю економіки. Якщо воно надто велику частину національного доходу перерозподілятиме на користь бідних, це пригнічуватиме економічні стимули, звужуватиме обсяг національного доходу. З іншого боку, посилення нерівномірності, коли держава не втручається у розподіл національного доходу (його регулюють виключно ринкові сили), породжує низку складних проблем. Головна серед них – це зубожіння частини населення і казкове збагачення невеликої кількості сімей. Така поляризація суспільства посилює його соціальну і політичну нестабільність.
Перерозподіл доходів – необхідний елемент функціонування економічної системи. Він дозволяє існувати державі за апаратом управління і функціями, утримувати непрацездатних, долати надмірну майнову нерівність, забезпечувати гармонію суспільних і особистих економічних інтересів.
В економіці використовують кілька методик для аналізу індивідуального розподілу доходу. Найчастіше для виявлення ступеня рівномірності розподілу доходу загальна кількість сімей (100%) ділять на 5 рівних за чисельністю груп, тобто кожна група містить 20% населення. Для кожної групи обчислюють її частку в особистому доході за відповідний рік. Інформація, яку дають подібні таблиці, свідчить про те, наскільки нерівномірно розподіляється сукупний особистий дохід у тій чи іншій країні. Наприклад, якби дохід розподілявся порівну між усіма сім’ями України. Тоді кожна їхня п’ята частина отримувала б 20% цього доходу, 40% сімей – 40% доходу і т.д. Таку ситуацію графічно зображують бісектрисою.
Інший крайній випадом спостерігався б тоді, коли в країні майже весь дохід привласнювали б кілька казково багатих родин, а решта населення ледве животіла. Реальна економіка звичайно перебуває між цими двома крайніми випадками.
Аналізу також підлягає диференціація доходів населення за показниками:
1. Коефіцієнт фондів – характеризує в скільки разів доходи 10% населення з найбільшими доходами перевищують доходи 10% найбідніших.
2. Децільний коефіцієнт диференціації – показує в скільки разів мінімальний дохід 10% найбільш забезпечених верств населення перевищує максимальний дохід 10%.
В економіках транзитивного типу відзначається зростаюча поляризація в реальних доходах населення, яка супроводжуються зростанням бідності. Причинами такої поляризації є те, що джерелом доходів, крім заробітної плати, може бути ще й приватна власність. Існує також диференціація в доходах між регіонами, галузями, підприємствами різних форми власності.

 Дохід, %
100				      С
                   Абсолютна рівність
75	В1	

50	В

      Крива Лоренца
           25                         А1
                                                                     Абсолютна нерівність
			     А		Д     
	 О
		   25	    50        75       100
					Населення, %	

Міра нерівності в доходах, яка притаманна будь-якому суспільству, досліджується з використанням кривої Лоренца (Макс Отто Лоренц – американський економіст, який побудував цю криву в 1905 р.).

Рис. 5.1. Крива Лоренца
По горизонталі тут відкладено кількість населення (сімей) у відсотках, а по вертикалі – розподіл національного доходу групами населення (сімей) у відсотках. Бісектриса (лінія ОС) відображає абсолютну рівність у доходах усіх сімей (повністю зрівняльних розподіл), а лінії ОД-ДС – абсолютну нерівність (дещиця населення одержує увесь дохід націй). Остання ситуація, коли абсолютна більшість населення взагалі не одержує доходів, лише абстрактна, уявна, абсолютна рівність в доходах (у чому дехто вбачає соціальну справедливість) веде до повної деградації нації, адже вбиває будь-який стимул до застосування виробничих факторів.
Фактичний розподіл доходів показує крива Лоренца, що будується за реальними доходами (зокрема, графік показує, що 40% найбідніших сімей одержують 12,5% доходів – точка А, а 20% найбагатших – 52-53% доходів – точка В). Площа між лінією абсолютної рівності і кривою Лоренца (на рисунку 5.1 затонована) показує ступінь нерівності у розподілі доходів. Чим більше крива Лоренцо відхиляється від бісектриси (лінії ОС), тим більшу нерівність в доходах вона показує.
Якщо площу затонованого сегмента позначити через Т, то можна одержати таке співвідношення, яке в економічній теорії одержало назву коефіцієнта Джині (по імені італійського економіста Коррадо Джині):
G = T / ОДС,                                                           (5.1)
де G - показник нерівності в доходах.
Наближення кривої Лоренца до бісектриси відбиває вирівнювання доходів, проте надмірне вирівнювання матиме негативні наслідки, адже зменшуватиме стимули до виробництва. Водночас надмірна вгнутість «лука Лоренца» (графік кривої нагадує натягнутий лук) вказує на надто виражену нерівність в доходах, що викликає соціальну напругу в суспільстві (критична межа, на думку економістів наступає тоді, коли найбідніші 40% населення починає отримувати лише 12-13% сукупних доходів; саме така ситуація відображена на рисунку 5.1).
Держава через оподаткування доходів багатих і соціальну допомогу найбіднішим може регулювати натяг «лука Лоренца», тобто розподіл доходів. На рисунку крива ОА1В1С відображає новий натяг «лука Лоренца» після сплати податків (площа між первісною кривою Лоренца і новою кривою ОА1В1С показує обсяг податків). Тепер 40% найбіднішого населення одержує 25% сукупних доходів (точка А1), а доходи 20% найбагатших людей зменшились до 35% (точка В1). Певна нерівність в доходах все ж повинна зберігатись, зрівняльний розподіл суперечить принципам ринкової економіки, історичний досвід показав його безперспективність і навіть шкідливість для суспільства. Тому збереження певної нерівності в доходах і є виразом соціальної справедливості.

Тема 6. Теорія формування дохідної частини державного бюджету
1. Джерела державних доходів.
2. Об'єкти і цілі оподаткування. Класифікація та види податків.

1. Джерела державних доходів.
Державні доходи зазнали істотних змін у сучасних умовах. Від залучення економічних ресурсів суспільства в натуральній і частково грошовій формі, як це було характерно для нерозвинутого ринкового господарства, держава перейшла з його розвитком до залучення ресурсів тільки в грошовій формі.
За правовим принципом доходи держбюджету поділяються на приватноправові і публічноправові. Приватноправові доходи держава одержує на основі приватного права, тобто як власник засобів виробництва - це орендна плата за державне майно, доходи від державних підприємств тощо. Публічноправові доходи держава одержує на підставі публічного або державного права (як верховна влада), згідно з яким у примусовому порядку вилучається певна частина доходів чи капіталу. До них належать податки, емісійний доходи).
Джерела доходів держави можуть бути як внутрішніми, так і зовнішніми. Внутрішні - ВВП і національне багатство своєї країни зовнішні - відповідні економічні ресурси інших країн. Сучасні розвинуті держави зазвичай користуються внутрішніми джерелами і вдаються до залучення зовнішніх у відносно обмежених масштабах. Крім того, для покриття видатків використовується, як правило, поточний ВВП країни, але відомо, що під час тривалих воєн, які виснажують матеріальні ресурси, держава може використовувати і частину нагромадженого національного багатства.
У країнах з розвинутою ринковою економікою доходи держбюджету становлять значну частину ВВП і справляють величезний вплив як на його перерозподіл, так і на розширене відтворення та економічне зростання в цілому. В середньому по країнах ОЕСР вони дорівнюють від 30 до 50 % ВВП, що свідчить про дуже важливу роль і вагоме місце держави в економіці. Державні доходи показують рух грошових коштів від різних економічних суб'єктів до держави. Те, що для держави є доходом, для широких верств населення є видатком. Доходи держбюджету на 80-90% формуються за рахунок податків, неподаткові доходи (переважно доходи від державних підприємств та майна) становлять 3-10% і державний кредит - від 0,5 до 4% їхнього загального обсягу.
Вважається, що ідеальне виконання державного бюджету - це повне покриття видатків доходами і створення залишку коштів, тобто перевищення доходів над видатками. А залишок уряд може використати при непередбачених обставинах, для довгострокових виплат, або перевести його в доход бюджету наступного року.
Перевищення витрат над доходами призводить до створення бюджетного дефіциту, який, як правило, покривається державними позиками - внутрішніми та зовнішніми. Вони здійснюються у вигляді продажу державних цінних паперів, позик у позабюджетних фондів і в порядку отримання кредитів у банків, у т.ч. і у Центрального банку країни.
Державні позики (тобто державний кредит - одне з джерел доходів держави) - не єдиний шлях покриття дефіциту бюджету. У більшості країн з розвинутою ринковою економікою з часу переходу від золотого до паперово-грошового обігу накопичено значний досвід покриття бюджетного дефіциту шляхом додаткової емісії грошей (емісійний дохід є ще одним джерелом державних доходів). Уряди особливо часто застосовують це джерело в критичних ситуаціях під час війни, тривалої кризи. Наслідки такої емісії загальновідомі - розвивається неконтрольована інфляція, підриваються стимули для довгострокових інвестицій, знецінюються заощадження населення.
З метою збереження економічної і соціальної стабільності уряди розвинутих країн всебічно уникають невиправданої емісії грошей. Для цього в більшості країн існує конституційно закріплена незалежність Центрального (емісійного) банку від виконавчої влади.
Головний банк країни, її емісійний центр не зобов'язаний фінансувати уряд, а отже, так ставиться заслін інфляційному вибуху, що міг би статися, якби гроші друкувались за бажанням уряду.
Державні позики менш шкідливі ніж емісія, але вони також здійснюють певний негативний вплив на економіку країни. По-перше, в певних ситуаціях уряд застосовує примусове розміщення державних цінних паперів і порушує цим ринкову мотивацію діяльності приватних фінансових інститутів. По-друге, якщо навіть уряд створює достатні стимули для купівлі державних цінних паперів, то державні внутрішні позики, мобілізуючи вільні кошти на ринку позичкових капіталів, звужують можливості отримання кредиту приватними фірмами.

2. Об'єкти і цілі оподаткування. Класифікація та види податків.
На фізичних та юридичних осіб державою покладаються податкові зобов'язання, тобто встановлені законом вимоги регулярно сплачувати певні суми в ті чи інші державні фонди. Податки бувають грошові і натуральні.
Всі грошові фонди, що знаходять у розпорядженні держави об'єднуються поняттям бюджету. На практиці розрізняють бюджет (бюджети всіх рівнів) і державні та муніципальні позабюджетні фонди, які мають цільовий характер.
Джерелом податкових надходжень є доходи громадян та організацій. Об'єктами оподаткування є не тільки доходи, але й майно належать платнику податків, придбані або продані їм товари, використані ресурси і т.д.
Класифікація податків:
1. З урахуванням об'єктів оподаткування, розрізняють прямі і непрямі податки. Першими оподатковуються безпосередньо фізичні та юридичні особи, їх доходи або майно, другими - ресурси, діяльність, товари та послуги.
2. З урахуванням цілей стягнення, податки поділяються на цільові і нецільові. Цільові податки (марковані) призначені для фінансування конкретних програм суспільних витрат, які визначаються вже в момент введення того чи іншого податку. Якщо кошти, що акумулюються за допомогою податку, можуть витрачатися для вирішення різноманітних завдань на розсуд органу, який затверджує бюджет, такий податок називається немаркованих.
3. В залежності від того, як обчислюються податкові зобов'язання податки поділяються на специфічні та вартісні. Якщо податок обчислюється шляхом множення ставки, вираженої в грошових одиницях, на кількість оподатковуваних товарів, виражена в натуральних одиницях, такий податок називається специфічним. Якщо податок обчислюється шляхом множення ставки, вираженої у відсотках (частках) на величину вартості товарів, послуг, робіт, ресурсів, то податок називається вартісним.
4. В залежності від того, як змінюється питома вага податкового платежу в доході розрізняються прогресивні, регресивні і пропорційні податки. Прогресивний податок росте швидше доходу, регресивний - повільніше його, а частка пропорційного податку в доході залишається незмінною незалежно від того, наскільки великий дохід.
Тема 7. Теорія оптимального оподаткування і розподілу податкового тягаря в короткостроковому та довгостроковому періодах
1. Критерії ефективності податкової системи.
2. Розподіл податкового і боргового тягаря.

1. Критерії ефективності податкової системи.
Критерії оцінки податкової системи:
1. Критерій відносного рівності податкових зобов'язань безпосередньо пов'язаний з ідеєю справедливості і припускає розподіл податків відповідно до ясно вираженими і схвалюваними суспільством підходами, а також відсутність дискримінації.
2. Економічна нейтральність. Відсутність або відносна слабкість спотворює впливу називається економічної нейтральністю оподаткування. Нейтральність означає, що втручання держави в даному випадку, хоча і обмежує можливості платників, вилучаючи у них частину коштів, все ж таки залишає доступними ті варіанти поведінки, які характеризуються найвищою аллокаційною ефективністю.
3. Організаційна простота. Ефективність оподаткування тим вище, чим нижче витрати збору податків. Той аспект ефективності оподаткування, який пов'язаний із «внутрішнім» побудовою податкової системи, позначається терміном «організаційна простота». Чим простіше податкова система, то з меншими витратами формуються доходи держави.
4. Гнучкість оподаткування. Терміном «гнучкість» позначається адекватність оподаткування динаміці макроекономічних процесів. Зміна ставок будь-якого податку здатні відігравати певну роль у стабілізаційної політики.
5. Прозорість податкової системи. Податки розрізняються за ступенем прозорості. Якщо податки непрозорі, витрати легко збільшувати понад оптимального рівня. Прозорість - це ключова передумова політичної контрольованості податків з боку основної маси їх платників.
Не існує податку, який ідеально відповідав би всім описаним критеріям одночасно. Це пов'язано з тим, що критерії відображають невластиві один одному принципи економічної ефективності та справедливості.

2. Розподіл податкового і боргового тягаря.
В Україні, як і в інших країнах з ринковою економікою, доходи держави формуються переважно за рахунок оподаткування.
Податкові зобов'язання, що покладаються на платника, далеко не завжди ідентичні реальному податковому тягарю, який він змушений нести. Сукупність індивідів, на яких фактично лягає тягар податку, тобто тих, чиє становище погіршується у зв'язку з введенням даного податку, являє собою сферу дії податку.
На ринках відбувається переміщення податкового тягаря, що призводить до розбіжностей між законодавчо встановлюється сферою податкових зобов'язань і економічною сферою дії податку. В основі механізму переміщення лежить взаємозалежність учасників ринку. Практично будь-який платник податків бере участь у ринкових взаємодіях і в якості покупця, і як продавець. Якщо він під впливом податку скорочує покупки, податковий тягар переміщається назад, тобто на його ринкових партнерів-продавців. Якщо скорочення стосується продажів, то тягар переміщується вперед, на ринкових партнерів-покупців.
Здатність платників податків переміщати податки на своїх контрагентів залежить від характеру ринків, на яких вони взаємодіють.
Якщо ринок є конкурентним, то можливості переміщення податкового тягаря цілком визначаються співвідношенням еластичність попиту та пропозиції. На конкурентному ринку окремого товару або послуги перемістити податковий тягар на контрагентів вдається тій стороні, яка має перевагу в еластичності обсягу угод за ціною.
На монополізованому ринку, на відміну від конкурентного, навіть сама висока гнучкість пропозиції не гарантує продавцю можливість повного переміщення податкового тягаря на покупців. Оскільки податковий тягар для монополіста виражається в тому числі в скороченні прибутку (монопольної ренти), і за рахунок цього ситуація монополіста може в ряді випадків щодо погіршиться більшою мірою, ніж з продавцями на конкурентному ринку. Однак скорочення ренти та її перерозподіл в доход держави не означають її зникнення. Тому, навіть якщо монополіст несе істотні втрати, а «ціна покупців» зростає менше, ніж на величину податку, положення покупців залишається гіршим, ніж на конкурентному ринку: обсяг продажів менше, а ціна вища.
Зміна обсягу угод на окремому ринку не залишається без наслідків для інших ринків. Якщо погіршуються умови застосування ресурсів на ринку, безпосередньо піддалося дії податку, ці ресурси спрямовуються на інші ринки.
Дії податків визначаються, по-перше, системою попиту та пропозиції на кожному з ринків, що втягуються в процеси перерозподілу податкового тягаря, по-друге, мірою взаємозамінності і взаємодоповнюваності товарів і послуг, що реалізуються на цих ринках, і, по-третє, відповідними виробничими функціями. Якщо два податки, застосування яких для мобілізації однієї і тієї ж суми в доход держави тягне за собою однакові економічні наслідки для всіх значимих для аналізу секторів господарства і груп населення, то такі податки називаються еквівалентними.
На ринку праці наслідки оподаткування залежать від того, на яких ділянках кривої пропозиції праці досягається рівновага як до, так і після введення податку. Можливі три випадки.
1. Якщо точки доподаткової і після податкової рівноваги розташовуються на ділянці, де еластичність пропозиції позитивна або на ділянці, де пропозиція абсолютно нееластичні, переміщення податкового тягаря відбувається практично так само, як на звичайному конкурентному ринку товару. Коли рівновага досягається на нижній частині, тягар розподіляється між продавцями та покупцями відповідно до співвідношенням еластичність пропозиції і попиту.
2. Якщо ж рівновага досягається на верхній ділянці, то податковий тягар практично повністю лягає на працівників, оскільки еластичність пропозиції праці в даному випадку близька до нуля.
3. Якщо доподаткова і післяподаткова рівновага знаходиться на ділянці з негативною еластичністю за ціною пропозиції, виникає специфічна ситуація. Зниження фактичного рівня оплати, те, що відбувається під впливом податку, обумовлює в даному випадку зростання пропозиції праці. Ціна праці знижується більше, ніж на величину податку.
Кількісною характеристикою викривлювальної дії податку є надмірний податковий тягар. Як синоніми цього терміну використовуються терміни «чисті втрати від оподаткування» або «втрати добробуту від оподаткування».
Надмірний податковий тягар може бути визначено як різниця між грошовим еквівалентом того, що відбувається під впливом зменшення податку надлишку споживача і виробника, з одного боку, і доходом, одержуваних державою від даного податку, з іншого.
В умовах конкурентного ринку розмір надлишкового податкового тягаря визначається: початковим (доподатковим) станом; самим податком; функцією попиту; функцією пропозиції. При збільшенні податку надмірний податковий тягар зростає випереджаючим темпом в порівнянні з доходами держави.
Податок звичайно викликає двоякого роду зміни в поведінці споживачів. По-перше, відбувається повне або часткове заміщення оподатковуваного товару іншими на основі зіставлення нових співвідношень цін з попередніми оцінками грошових еквівалентів корисності. По-друге, обсяг і структура споживання пристосовуються до нового реального рівня доходу, що пов'язано з переглядом грошових еквівалентів корисності товарів і послуг. Отже, при аналізі результатів оподаткування потрібно враховувати ефект заміщення і ефект доходу.
В умовах монополії податок також звужує спектр потенційно взаємовигідних угод і, отже, також породжує надлишковий податковий тягар. В умовах монополії розмір, на який, застосовується для розрахунку податкових надходжень знижується обсяг продажів, залежить від форми оподаткування: специфічної або вартісної. Меншого скорочення обсягу продажів, відповідає і менша величина надлишкового податкового тягаря.
Дозвілля, як і дохід, представляє цінність для індивіда. Оподаткування доходу податком означає підвищення ціни, яку доводиться сплачувати за його одиницю. Ціною в даному випадку є те «кількість дозвілля», яким потрібно пожертвувати для отримання одиниці доходу. Оскільки податок викликає зміна співвідношення цін, то виникає надмірний податковий тягар. Величина надмірного тягаря оподаткування доходів залежить від податкової ставки і від схильності платників податків витрачати додаткові зусилля заради збільшення заробітків.
Аллокаційні рішення стосуються також вибору між поточним споживанням і накопиченням. Коли податкова політика держави надає перекручений вплив на цей вибір, виникають чисті втрати. Аллокація ресурсів в часі залежить від податкового режиму. Причому значення мають податки, по-перше, на кошти, які мають зберігатися й інвестуватися в цьому році, по-друге, на накопичений запас і, по-третє, на прибутки від інвестицій. Без обліку надлишкового податкового тягаря заходи, що плануються і проводяться державою, виглядають значно дешевше, ніж вони коштують насправді. Аналіз чистих втрат критично важливий для вироблення розумної податкової політики.
Приклад застосування принципу другого кращого до оподаткування дає правило Корлетта-Хейга. Відповідно з цим правилом при оподаткування товарів та послуг ті з них, що є субститутами дозвілля, повинні оподатковуватися міншою мірою, ніж ті, що є комплементарними дозвіллю.
Правило Корлетта-Хейга реалізує підхід, відповідно до якого ненавмисні викривлення треба по можливості компенсувати навмисними.
Цілі податкової політики визначаються функціями державних фінансів (аллокаційною, перерозподільною, стабілізаційною). Вплив податків на аллокаційну ефективність має чітку кількісну характеристику, а саме надлишковий тягар. Оптимальне оподаткування мінімізує надлишковий податковий тягар. При стабілізаційній функції мається на увазі, що податки повинні повністю покрити потребу в коштах, яку має держава. Ця функція приймається до уваги безпосередньо через фіксацію тієї величини податкових надходжень R, яку необхідно зібрати.
При визначенні оптимальної структури податків перерозподільні вимоги можуть враховуватися по-різному. Проблема оптимізації оподаткування передбачає відображення цих вимозі безпосередньо у цільовій функції. Ефективність і чисті втрати оцінюються з позицій суспільного добробуту.
max W при Т (t1, ... .., tn) = R,                                     (7.1)
{t1, ... .., tn}
де W - рівень добробуту суспільства;
t1, ... .., tn - ставки оподаткування різних об'єктів (товарів, послуг, доходів, інвестицій, видів діяльності тощо);
n - число об'єктів, щодо яких допускається диференціація податкових зобов'язань;
Т (t1, ... .., tn) - функція, що виражає залежність податкових надходжень від ставок;
R - сума, яка потрібна, щоб профінансувати державні витрати без порушення макроекономічної рівноваги.
Обмеження податкової політики:
1. Гранично допустимі рівні диференціації доходів. За таких обставин завдання максимізації W зводиться до знаходження Парето-оптимального стану економіки, що відповідає цим обмеженням і обмеження Т (t1, ... .., tn) = R. Парето-оптимальним буде такий стан, при якому надмірний податковий тягар досягає мінімального з можливих значень.
2. Обмеження, що характеризують спроможність держави реально зібрати той чи інший податок. Подібним обмеженням властива інформаційна природа, і вони не є однаковими в різних країнах і в різні епохи.
В залежності від еластичності попиту співвідношення податкових надходжень і надмірний податковий тягар різні для товарів.
Існує правило зворотних еластичностей: оптимальні ставки оподаткування товарів обернено пропорційні величинам еластичностей компенсованого попиту на них.
Правило Рамсея: Оптимальною є така структура оподаткування товарів, при якій компенсований попит на кожен з них зменшується в однаковій пропорції в порівнянні з ситуацією доподаткової рівноваги.
Оптимальна з точки зору аллокаційної ефективності податкова структура, яка відповідає обмеженням, що характеризують як здатність держави збирати податки, так і конкретні вимоги до перерозподілу, називається Парето-оптимальної податкової структурою.
При оптимізації оподаткування, що переслідує перерозподільні цілі, вибір визначається: характером функції суспільного добробуту; доступним набором податків; мірою їх впливу на економічну активність. Задача оптимізації оподаткування полягає в мінімізації надмірного тягаря податків, що є в розпорядженні держави при заданій величині податкових надходжень і деяких обмежень на розподіл доходів.

Тема 8. Державне підприємництво і його роль в економіці державного сектора
1. Державне підприємництво: підходи до визначення.
2. Сутність та головні ознаки державних підприємств.
3. Цілі та функції державного підприємництва в економіці державного сектора.

1. Державне підприємництво: підходи до визначення.
Державне підприємництво — це господарська або інша підприємницька діяльність державних підприємств з виробництва матеріальних благ та надання послуг суб'єктам економіки (приватним підприємствам і населенню).
Державний сектор економіки представляє державу як самостійного господарюючого суб'єкта, частка якого значно відрізняється в окремих країнах: традиційно мінімальна для США й значна для країн Західної Європи (питома вага держсектору у ВВП Австрії - 28 %, Франції - 20 %, Швеції - 14 %, Італії - 12 %).
Важливими історичними чинниками формування і розвитку державного сектору в економіці були: війни й національна оборона, інфраструктурне забезпечення макроекономічних процесів, проблеми довкілля й егалітаризм (рівність). Після Другої світової війни у країнах Західної Європи приватний сектор не охоплював всіх сфер діяльності, чим зумовлена поява значного державного сектору (рис. 8.1). Наприклад, у Німеччині нині державі належить близько 25 % національного майна, переважно в капіталомістких галузях.
Державний сектор у традиційному розумінні - це сукупність державних підприємств. Великою проблемою є ефективне функціонування цього сектору, оскільки в ньому виникають тенденції до зниження ефективності, якості тощо, пов'язані, з одного боку, зі значно меншим тиском на ці підприємства ринкових сил, а з іншого - з підтримкою держави. На початку 20-х років та у 50-х роках ХХ ст. здавалося, що розширення державної власності, навіть за рахунок націоналізації неефективних виробництв і засобів комунікацій, що стали непосильним тягарем для держбюджету, - магістральний шлях розвитку капіталістичної економіки. Згодом перемогла реалістичніша точка зору, згідно з якою ефективний розвиток сучасного регульованого капіталізму залежить не лише від питомої ваги держвласності, а швидше від функціональних навичок і вмінь державних управлінців, що управляють нею.

Військово-промисловий комплекс	 	Виробнича і соціальна інфраструктура	
 	Сфери діяльності державного сектору	 	
Інноваційні процеси у капітало- та наукомістких галузях	 	Традиційні («хворі») галузі економіки для здійснення структурної перебудови	

Рис. 8.1. Сфери діяльності державного сектору економіки

2. Сутність та головні ознаки державних підприємств.
Якщо приватні підприємства керуються виключно мотивами отримання максимального прибутку, то державні домагаються значно ширших цілей - стійкого економічного зростання, заснування нових і модернізації відсталих галузей промисловості, впливу держави у найважливіших секторах економіки, скорочення імпорту і забезпечення національної самодостатності в товарах стратегічного значення, підтримання зайнятості, вирішення економічних проблем регіонів тощо. Мотив прибутку для державних підприємств не завжди є основним. Уряд може перерозподіляти частину національного доходу, створеного у державному секторі, - постачати приватним підприємствам дешевшу сировину, електроенергію, транспортні послуги, результати фундаментальних наукових досліджень, що здійснювались за державний рахунок тощо.
До недоліків функціонування державних підприємств належать: невизначеність господаря, поєднання економічних і соціальних цілей, неефективний менеджмент, значні розміри та бюрократична структура управління. Обмежені можливості отримання прибутку, залежність від бюджетних коштів, а нерідко й монопольне становище призводять до зниження ефективності державних підприємств, стимулюють їх перехід у приватне (акціонерне) володіння. Тому завдання пошуку оптимальних меж одержавлення власності, а також проблема роздержавлення є не національною, а загальносвітовою проблемою (у 70-80-х роках ХХ ст. у багатьох західних країнах відбувся «бум» роздержавлення і приватизації). Впродовж останніх тридцяти-сорока років виник новий сектор - «третій» - у результаті формування змішаних державно-приватних підприємств і корпорацій, де держава не є одноосібним власником, але здійснює контроль, володіючи блокуючим або контрольним пакетом акцій.
Форми державних підприємств надано на рис. 8.2.

Рис. 8.2. Форми державних підприємств

Бюджетні (казенні) підприємства - підпорядковані міністерству, входять у систему адміністративного управління; не отримують прибутку, не платять податків; фінансуються за рахунок держбюджету, не мають зовнішніх джерел фінансування (кредит, випуск акцій, облігацій).
Державні корпорації - підприємствам надається право господарської самостійності; держава є власником, а право управління передане трудовим колективам; застосовується контрактна форма роботи з державою, конкурентні засади із застосуванням тендерів.
Змішані акціонерні товариства (поєднують переваги приватного і державного підприємництва): можливість вирішення макроекономічних завдань за умов розвитку конкурентних засад; господарська діяльність здійснюється на комерційній основі; деяким із них держава може встановлювати плани, які розробляються спільно з адміністрацією підприємства.

3. Цілі та функції державного підприємництва в економіці державного сектора.
Масштаби державного сектора характеризуються як розмірами державної власності (запасами ресурсів), так і обсягом державних доходів і витрат (потоки збираються і коштів, що витрачаються). Масштаби громадського сектору багато в чому залежать не тільки від об'єктивних економічних можливостей країни (її багатств), але також від традицій і, головне - від особливостей соціальної та економічної політики держави.
Згідно із законом Вагнера (сформульованим ще наприкінці ХІХ ст.), Частка громадського сектору в економіці постійно збільшується в історичній перспективі. У ХХ ст. питома вага громадського сектору дійсно зростав у зв'язку з тим, що цей сектор почав обслуговувати широкі верстви населення. Значно більше коштів почав витрачати на виробництво суспільних благ, особливо - на соціальні програми.
Держсектор, що знаходиться під безпосереднім контролем держави дає можливість використовувати заходи прямого адміністративного регулювання на відміну від загальних заходів макроекономічного регулювання, що відносяться переважно до непрямих методів. Це дозволяє максимально сильно і точно впливати на обсяги, структуру (асортимент) і ціни виробленої продукції, а також оперативно впроваджувати в практику стратегічні рішення. Підприємства держсектора мають більші можливості у формуванні довгострокової виробничо-інвестиційної стратегії. Для кожного такого підприємства діє своя система цілей, відповідно до якої будується діяльність держави з регулювання його роботи. Нормативно-правове забезпечення цієї регулюючої функції держави щодо підприємств державного сектору доцільно закріпити в законі про державний сектор економіки, розробку проекту якого необхідно розпочати найближчим часом.
Видається, що в перспективі розвиток держсектора має йти за такою схемою. Ряду галузей (енергетики, залізничного транспорту, зв'язку, судно-, авіа- та ракетобудування, ВПК) необхідно мати високу частку державного сектору, а деякі з них можуть навіть повністю складатися з держпідприємств. Іншими словами, слід застосовувати принцип концентрації держсектору у стратегічно важливих галузях. У всіх інших секторах його частка може бути невеликою, а в галузях, які не мають стратегічного значення, - взагалі відсутні. Особливого підходу, вимагають галузі соціальної сфери (медицина, освіта, наука, культура), при розвиток яких поряд зі світовими тенденціями необхідно враховувати національні особливості і традиції.
Держава може мати власність (наприклад, акції) в різних галузях, однак якщо його участь складає менше 50%, то передбачається лише отримання комерційного доходу відповідно до цією часткою. Саме участь держави у комерційній роботі підприємств приватного сектора має будуватися за принципом вкладення коштів в найбільш рентабельні виробничі об'єкти. Хоча подібна діяльність ніякого відношення до держсектора як такого не має, тим не менш потрібно налагодити її моніторинг поряд з моніторингом роботи держсектора.
Щоб проводити активну державну політику щодо змішаних підприємств держсектора, потрібно визначити орган, який займається їх діяльність, а також механізм прийняття та узгодження рішень між різними гілками влади. Проведення рішень у життя повинно відбуватися відповідно до статусу господарської структури зі змішаною формою власності, тобто шляхом голосування акціонерів.
Для ліквідації можливих організаційних і правових колізій між різними гілками влади з приводу управління змішаними підприємствами держсектора треба детально розробити відповідний механізм і інституційно закріпити його в нормативно-правових актах.
При розробці політики з реформування держсектора корисно звернутися до зарубіжного досвіду щодо принципів його формування. 
Масштаби і структура держсектора визначальною мірою залежать від державної фінансової допомоги, яка йому надається. Для її отримання підприємство повинно задовольняти ряду жорстких принципів. У Франції, наприклад, чисельність робітників, зайнятих на ньому, не може перевищувати 2 тис.; крім того, воно має належати до нової або модифікованої галузі промисловості, а також займатися освоєнням сучасних технологій, що призводять до випуску нової продукції, послуг або зміни їх якості.
Для здійснення макроекономічного аналізу пропонується визначення питомої ваги державного сектора в економіці як середнє арифметичне від суми показників:
- частка державного сектора у здійснених інвестиціях в основний капітал;
- частка державного сектора в загальному обсязі чистого прибутку (сальдо) суб'єктів господарювання;
- частка державного сектора в зайнятості.
Сама процедура усереднення, при якій кожному з компонентів привласнюється однакова вага, може бути визнана коректною, тому що кожен компонент «відповідає» за окремий напрям діяльності держави і, отже, у функціональному плані компоненти є «рівноправними». Такий показник, як частка державного сектора у здійснених інвестиціях в основний капітал дозволяє оцінити «довгостроковий потенціал» державного сектора. Показник загального обсягу чистого прибутку (сальдо) суб'єктів господарювання державного сектора економіки характеризує фінансові підсумки діяльності об'єктів державного сектора і, отже, його «вартість» для держави. Показник частки державного сектора в зайнятості характеризує пасивну ресурсну міць державного сектора, а саме ступінь поглинання ним робочої сили.
У країнах ЄС наявність держпідприємств вважається виправданим у наступних випадках:
- коли в рамках приватного сектора не можуть бути досягнуті умови макроекономічного оптимуму (перш за все у випадках природних монополій), а також коли мова йде про необхідність утримувати низькорентабельні або капіталомісткі, але потрібні для суспільства виробництва і підприємства, куди приватний сектор йти не хоче (інфраструктура , екологічні підприємства, деякі види наукомістких виробництв і т.п.);
- коли держава прагне контролювати ті галузі, які вона вважає важливими для економіки або оборони країни, особливо якщо виникає загроза переходу відповідних фірм під повний контроль ТНК;
- коли держава хоче мати у своєму розпорядженні інструментами регулювання господарської, зокрема інвестиційної, діяльності або модернізації економіки через відповідні програми в області НДДКР;
- коли необхідно забезпечити міжгалузеве перерозподіл ресурсів, якщо приватні господарюючі суб'єкти не в змозі це зробити;
- коли потрібно проведення цілеспрямованої регіональної політики, пов'язаної з освоєнням нових територій і розвитком відсталих районів, створення там нових виробництв, об'єктів інфраструктури і додаткових робочих місць.
У країнах Латинської Америки в ході проведених реформ були сформульовані власні додаткові принципи для визначення кола підприємств, які доцільно залишити у складі держсектора: використання підприємством невідновлюваних природних ресурсів (або контроль за таким використанням), неможливість поділу великих фірм на дрібні, великий ризик інвестування, висока соціальна значимість підприємства, історичні традиції.
Об'єктами управління державної власності згідно чинного законодавства (указ Міністерства економіки України і Фонду державного майна України № 375/2298 від 18 грудня 2003 р. «Про затвердження критеріїв ефективності управління суб'єктами господарювання державного сектора економіки») є:
- майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління;
- майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям;
- майно, яке передане державним господарським об'єднанням;
- корпоративні права, що належать державі у статутних фондах господарських організацій (далі - корпоративні права держави);
- державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, управління яким здійснюється в порядку, визначеному окремими законами;
- державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію;
- державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних фондів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій;
- державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук;
- безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.
В сучасних умовах питання управління об'єктами державної власності в України є досить актуальними, оскільки держава почала ідентифікувати себе не лише в якості власника майна але й як законотворця, регулятора, учасника, тобто суб'єкта, що визначає і нормативно закріплює правила поведінки всіх суб'єктів економічної діяльності та як учасника, що здійснює повноваження регулятора економічних відносин.

Тема 9. Державне управління
1. Сутність державного управління.
2. Місце і роль державного управління в суспільстві.
3. Основні принципи державного управління.

1. Сутність державного управління.
Управління - це цілеспрямований вплив на складну систему. Управління може бути соціальним, технічним, біологічним.
Соціальне управління, як особливий вид управління, являє собою вплив одних людей на інших з метою упорядкування соціальне важливих процесів, забезпечення стійкого розвитку соціальних систем. Воно характеризується такими ознаками, як:
- проявляється через спільну діяльність людей, організує їх для такої діяльності у відповідні колективи та організаційно оформлює;
- має на меті упорядкування спільної діяльності шляхом забезпечення погоджених індивідуальних дій учасників такої діяльності через вплив на їх поведінку (волю);
- виступає в ролі регулятора управлінських взаємовідносин, що виникають між суб'єктом та об'єктом у процесі реалізації функцій соціального управління;
- є владним, оскільки базується на підпорядкуванні волі учасників управлінських відносин;
- має особливий апарат реалізації через організаційно оформлені групи людей.
Державне управління є видом соціального управління. В адміністративно-правовій науці немає єдиного визначення поняття державного управління. Найбільш поширеним є таке визначення: державне управління - це самостійний вид державної діяльності, що має підзаконний, виконавчо-розпорядчий характер органів (посадових осіб) щодо практичної реалізації функцій та завдань держави в процесі регулювання економічною, соціально-культурною та адміністративно-політичною сферами.
Сутність державного управління проявляється в його особливостях, а саме:
- другорядний, підзаконний характер;
- організуючий характер;
- систематична, неперервна діяльність, направлена на збереження соціальної системи, її зміцнення та розвиток;
- універсальний характер в часі та просторі, тобто здійснюється завжди і кругом, де функціонують людські колективи;
- суб'єкти державного управління використовують наявні у них правові та фактичні можливості для застосування позасудового, тобто адміністративного примусу;
- у віданні органів державного управління знаходиться фактична державна міць: правові, інформаційні, економічні, технічні, ідеологічні, організаційні ресурси, якими вони розпоряджаються;
- наявність великого державного апарату;
- підконтрольний характер діяльності.

2. Місце і роль державного управління в суспільстві.
Звертаючись до вивчення місця та ролі державного управлянні слід зазначити, що вони мають свій прояв як функції державного управління - основні напрямки діяльності державних органів для виконання завдань державного управління.
Важливо знати, що в економічній та управлінській науці немає єдиної думки з приводу видів функцій державного управління, їх можна класифікувати:
а) в залежності від направленості і місця впливу:
- соціально-організаційні (вплив державних органів на об'єкти управління);
- внутрішньоорганізаційні (управління усередині державного управлінського апарату);
б) за змістом, характером і обсягом впливу:
- загальні. До загальних функцій відносяться:
1) організація (визначення організаційних положень, що встановлюють порядок управління, регламентів, нормативів, вимог, відповідальності та ін.);
2) планування (визначення мети, необхідних ресурсів, способів, строків, форм і методів поетапного контролю за діями об'єкту);
3) прогнозування (наукове передбачення, систематичне дослідження стану, структури, динаміки та перспектив управлінських явищ і процесів);
4) регулювання (через нормативно-правові акти, державний бюджет, державні контракти, податкову систему, стандарти, митні тарифи, визначення пріоритетів розвитку галузей та ін.);
5) координація (забезпечує узгодження діяльності систем управління);
6) контроль (направлений на забезпечення законності, дисципліни).
- спеціальні, які характеризують особливості конкретного суб'єкту (Президента України, КМУ, місцевих державних адміністрацій та ін.) чи об'єкту управління (економічна, соціально-культурна, адміністративно-політична сфери);
- допоміжні - сприяють процесам реалізації загальних та спеціальних функцій. До них можна віднести: стратегічне та поточне планування; фінансування, стимулювання, кадрове забезпечення, керування, діагностування та ін.
При вивченні питання про суб'єктів державного управління слід мати на увазі, що ними можуть бути:
- органи державної виконавчої влади (КМУ, міністерства та інші центральні органи, місцеві органи);
- органи місцевого самоврядування (з питань делегованих державою повноважень);
- адміністрації державних підприємств, установ та організацій та їх посадові особи.

3. Основні принципи державного управління.
Досить важливим є вивчення питання про принципи державного управління. Слід уяснити, що принципи державного управління - це основоположні ідеї, наукові положення даного виду діяльності. В економічні та управлінській науці немає єдиної думки з приводу видів принципів державного управління, підстав їх класифікації.
Найчастіше пропонується така їх класифікація:
а) загальносистемні:
- об'єктивності державного управління;
- демократизму державного управління;
- правової упорядкованості державного управління;
- законності державного управління;
- розподілу влади в державному управлінні;
- публічності державного управління;
б) структурно-цільові:
- погодженості між собою цілей державного управління за основними параметрами;
- взаємодоповнювання цілей, при якому одна ціль сприяє іншій;
- підпорядкування приватних, локальних цілей загальним цілям державного управління;
в) структурно-функціональні:
- диференціації і фіксування функцій шляхом видання правових актів і закріплення управлінських функцій в компетенції органів державного управління;
- концентрації, яка обумовлює необхідність надання певному органу таких управлінських функцій, щоб його державно-управлінський вплив дійсно направляв, організовував і регулював об'єкти управління;
- комбінування (направлений на те, щоб певна сукупність управлінських функцій від різних суб'єктів управління не допускала дублювання і паралельності);
- достатньої різноманітності, яка вимагає, щоб управлінські функції щодо того чи іншого об'єкту управління, за кількістю і змістом відповідали різним управлінським запитам останнього; відповідності управлінського впливу реальним вимогам та запитам об'єктів управління;
г) структурно-організаційні:
- єдності системи державної влади, яка забезпечує цілісність, погодженість і дієвість державно-управлінських процесів;
- територіально-галузевий, який обумовлює залежність організаційних структур від території, галузі виробництва і послуг, сфери суспільного життя;
- різноманітності організаційних зв'язків, які розкривають вертикальні і горизонтальні організаційні взаємовідносини органів державної влади і місцевого самоврядування в системі державного управління;
- поєднання колегіальності і єдиноначальності, зумовлений специфікою організаційної побудови та порядку діяльності органів державного управління;
д) структурно-процесуальні:
- відповідності елементів (методів, форм, стадій) управлінської діяльності органів державного управління їхнім функціям;
- конкретизації управлінської діяльності і особистої відповідальності за її результати;
- стимулювання раціональної і ефективної управлінської діяльності. 

Тема 10. Державне управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками
1. Об’єкти та суб’єкти державного управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками.
2. Світовий досвід державного управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками.

1. Об’єкти та суб’єкти державного управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками.
Суб’єкти управління використовують в кожній сфері та ланці фінансових відносин специфічні методи спрямованого впливу на фінанси.
Конкретными методами и формами управління фінансами є:
- фінансове планування;
- програмування;
- фінансове регулювання;
- оперативне управління;
- фінансовий контроль;
- фінансове прогнозування
Фінансове планування займає важливе місце в системі управління фінансами. Саме тут суб’єкт всебічно оцінює стан фінансів та визначає можливості їх збільшення.
Фінансове програмування – метод фінансового планування, що використовує цільовий підхід, в основі якого закладені чітко сформульовані цілі та засоби їх досягнення.
Фінансове регулювання представляє собою державну діяльність з використання всіх аспектів фінансових відносин з метою корегування параметрів виробництва.
Оперативне управління фінансами представляє собою сукупність заходів, створюваних на основі оперативного аналізу ситуацій, що має за мету отримання максимального ефекту за допомогою перерозподілу фінансових ресурсів. Склад оперативного управління зводиться до маневрування фінансовими ресурсами для вирішення знову виникаючих задач. 
Оперативне управління фінансами – це головна функція апарату управління фінансової системи: Міністерства фінансів, страхових організацій, фінансових служб підприємств. 
Фінансовий контроль, з одного боку – одна з кінцевих стадій управління фінансами, з іншого, виступає необхідною умовою ефективності управління ними.
Фінансовий контроль представляє собою сукупність дій та операцій за дотриманням фінансового законодавства. 
Контроль здійснюють законодавчі органи влади, виконавчі органи управління, фінансові, податкові, кредитні установи, страхові організації, міністерства та відомства.
Фінансове прогнозування – передбачення можливого фінансового стану, обґрунтування показників фінансових планів. Метою прогнозування є визначення можливого обсягу фінансових ресурсів, джерел їх формування та використання у майбутньому.
В умовах товарно-грошових відносин кругообіг фондів корпорацій матеріалізується у формі грошового капіталу у різних грошових фондах. А держава здійснює вплив на цю сферу відносин через податкову політику, регламентацію кредитних відносин, регулювання фінансового ринку. Тобто здійснюється не управління фінансами, а вплив на фінанси.
До сфери безпосереднього державного управління відносять лише державні фінанси. Це відносини з приводу формування лише тієї частини фінансових ресурсів, які мобілізуються державою в державному та місцевих бюджетах, спеціальних урядових фондах та державних підприємствах.
Управління фінансами включає в себе дві складові: органи управління та форми і методи управлінської діяльності (що вже були розглянуті).
Основним завданням органів управління фінансовою системою є забезпечення злагодженості у функціонуванні окремих сфер і ланок фінансових відносин. Це досягається чітким розмежуванням функцій і повноважень між фінансовими органами та інституціями. 
В Україні функціонують наступні органи управління фінансами:
- Міністерство фінансів;
- Державна контрольно-ревізійна служба;
- казначейство;
- Державна податкова адміністрація;
- рахункова та аудиторська палата України;
- Національний банк;
- Державна комісія з цінних паперів;
- Пенсійний фонд та фонд соціального страхування та комітет з нагляду за страховою діяльністю.
Центральне місце в управлінні фінансами в Україні, як і в будь-якій іншій державі, посідає Міністерство фінансів. Саме на нього покладені завдання загального керівництва всією фінансовою системою країни. 
Основними його функціями є:
- вироблення основ і напрямів фінансової політики держави та розроблення заходів щодо їх реалізації;
- організація бюджетного процесу;
- здійснення заходів з мобілізації коштів через систему державного кредиту;
- організаційне регулювання фінансової діяльності суб’єктів господарювання через установлення правил здійснення фінансових операцій, форм фінансових документів;
- організація функціонування ринку цінних паперів;
- забезпечення фінансових відносин з іншими країнами;
- організація і здійснення фінансового контролю.
Регіональні фінансові органи мають систему подвійного підпорядкування. Вертикально вони підпорядковані відповідному фінансовому органу. Горизонтально вони підпорядковані місцевим органам управління.
Державна контрольно-ревізійна служба спеціалізується на функції фінансового контролю: вона здійснює ревізії фінансових органів з питань складання і виконання бюджету, ревізії фінансово-господарської діяльності підприємств і організацій державного сектору. Контрольно-ревізійна служба, як і Міністерство фінансів має регіональну структуру.
Державне казначейство створено з метою повного забезпечення і виконання Державного бюджету. Казначейство також має регіональну структуру.
Державна податкова адміністрація організовує справляння податків та контроль за дотриманням податкового законодавства. 
На неї покладені такі функції:
- розробка проектів податкового законодавства;
- проведення масово-розяснювальної роботи;
- облік платників податків та надходжень їх до бюджету;
- контроль за правильністю обчислення податків;
- накладення штрафних санкцій та адміністративних стягнень на порушників податкового законодавства.
Вищою ланкою є Головна державна податкова адміністрація. вона розробляє проекти податкового законодавства і організовує роботу та діяльність податкових органів у країні. Безпосередньо податкову роботу ведуть податкові інспекції у районах та містах.
Рахункова палата України створена з метою здійснення позавідомчого контролю за складанням і виконанням бюджету держави, аналізу бюджетної політики, контролю у сфері державного кредиту. Вона відіграє роль експертного органу, роблячи відповідні висновки і даючи рекомендації з питань фінансової діяльності органів управління. 
Аудиторська палата, хоча і не є фінансовим органом, організовує незалежний фінансовий контроль. Вона видає ліцензії юридичним та фізичним особам на право здійснювати аудиторську діяльність. 
Національний банк України є основним фінансовим органом у сфері грошового ринку. Саме він здійснює емісію грошей, які є інструментом фінансових відносин, і регулює грошовий обіг у країні. Він здійснює контроль за діяльністю комерційних банків, забезпечує проведення міжбанківських розрахунків, а також здійснює обслуговування уряду, організує касове виконання бюджету, проводить міжнародні розрахунки держави.
Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку організовує функціонування ринку цінних паперів. Вона проводить реєстрацію випуску цінних паперів та регулює їх кругообіг. Забезпечує формування інфраструктури ринку, видає ліцензії фінансовим посередникам, які здійснюють операції з цінними паперами. 
Пенсійний фонд створений з метою акумуляції і раціонального розміщення коштів, призначених для пенсійного забезпечення. Він виконує функції нарахування пенсій і здійснення їх виплат. Пенсійний фонд як орган управління має відповідні повноваження з контролю за повнотою і своєчасністю сплати внесків підприємств до фонду.
Фонд соціального страхування виконує аналогічні функції відносно відповідних цільових фондів.
Комітет з нагляду за страховою діяльністю видає ліцензії страховим компаніям на здійснення страхової діяльності та проводить перевірки щодо дотримання страхового законодавства, здійснює контроль за платоспроможністю страхових компаній відповідно до взятих ними зобов’язань.

2. Світовий досвід державного управління фінансовими ресурсами і грошовими потоками.
Управління фінансами здійснюється через існуючу систему відносин, які зумовлені історичними, політичними та економічними умовами та підпорядковані фінансовій політиці держави. Економічний устрій визначає коло фінансових відносин, які формують сферу управлінських функцій безпосередньо держави та її органів. У країнах з розвинутою економікою більша частина фінансових відносин знаходиться поза управління державою, оскільки фінансові ресурси, в основному, формуються і використовуються їх власниками на власний розсуд.
Організація управління фінансами у провідних економічно розвинутих країнах представляє значний інтерес оскільки вона дає високу продуктивність та забезпечує ефективне функціонування економічної системи та держави в цілому.
У США управління фінансами здійснюється лише кількома державними органами: Міністерством фінансів та Адміністративно-бюджетним управлінням при Президентові.
Міністерство фінансів США є представником уряду, розроблює податкову та фінансову політику, здійснює емісію грошей, займається питанням внутрішніх позик та управлінням державних боргів, контролює дотримання фінансового законодавства, контролю за грошовим обігом.
Адміністративно-бюджетне управління при Президентові становить витратну частину федерального бюджету і є основним органом виконавчої влади.
У Німеччині органами державного управління фінансами є:
1) Міністерство фінансів, яке визначає основи фінансової, податкової, валютної та кредитної політики, складає проект бюджету та середньострокового фінансового плану, здійснює касове обслуговування бюджету й розробляє основи розподілу фінансових ресурсів між ланками бюджетної системи;
2) Федеральне відомство здійснює податкову перевірку підприємств, займається оподаткуванням іноземного капіталу, проблемами усунення подвійного оподаткування;
3) Федеральне управління здійснює управління державним боргом, здійснюючи та контролюючи виплати за ним та видачі державних кредитів.
У Франції управління фінансами здійснює Міністерство економіки, фінансів та бюджету, яке розробляє державний бюджет, контролює його виконання, здійснює касове обслуговування бюджету, фінансові операції, забезпечує зв’язок держави з підприємствами в якості акціонера або гаранта.
В Італії управління фінансів покладено на 4 державні органи:
- державні витрати і фінансовий контроль – Казначейство;
- доходи – Міністерство фінансів
- складання державного бюджету і координування фінансових ресурсів - Міністерство бюджету і планування;
- управління місцевими фінансами - Міністерство внутрішніх справ.

Тема 11. Теоретичне обґрунтування оптимальних розмірів державного сектора в трансформаційних економіках
1. Економічна теорія лобіювання державних рішень, стимули бюрократії та ефективність державного сектора.
2. Обмеження функцій державного сектора в ринковій економіці.

1. Економічна теорія лобіювання державних рішень, стимули бюрократії та ефективність державного сектора.
Одним із напрямів ТСВ є економіка бюрократії. Законодавчі органи створюють виконавчі, а ті, в свою чергу, - широкий апарат для виконання різноманітних функцій держави.
Бюрократія розвивається як ієрархічна структура всередині держави. Вона певною мірою стабілізує суспільство, допомагає зберегти наступність у керівництві, «остудити» гарячі голови. Дослівно бюрократія означає влада канцелярії. У XVI- XVII ст. цим словом називали прошарок людей, причетних до ведення державних справ правосуддя, оподаткування тощо. Сьогодні це поняття має дещо інший зміст. Бюрократія — це система фактичної влади, заснованої на сукупності формальних і неформальних зв'язків чиновників і суспільства.
Суть бюрократії полягає в заміні інтересів суспільства вузько груповими інтересами управлінського прошарку Бюрократія — це особлива форма професійного управління, якій притаманні п'ять основних принципів:
- відокремлення влади від більшості населення;
- підміна суспільних інтересів груповими;
- груповий ієрархічний лад;
- розростання представницьких установ; формалізація управління.
Поняття «бюрократизм» використовується у літературі для позначення сукупності таких явищ:
- різні дефекти в системі управління через низький професійний рівень зайнятих у ній працівників;
- індивідуальна некоректність у зв'язку з низьким культурним рівнем чиновників;
- відстоювання свого «особистого» інтересу, який протиставлений суспільству.
Що стимулює бюрократів діяти неефективно?
По-перше, відсутність конкуренції. Якщо існує конкуренція, то інший бюрократ може запропонувати надати послугу з меншими витратами.
По-друге, технологія надання послуг може бути настільки незрозумілою, що важко визначити, ефективно чи ні діє бюрократ.
По-третє, коли бюрократи конкурують один з одним, вони прагнуть зменшити витрати. Але коли програму запущено, то є можливість отримати додаткові кошти для її завершення.
По-четверте, бюрократ не зацікавлений виконувати роботу з меншими витратами. Якщо б він зекономив ресурси, то на наступний рік міг би отримати урізаний бюджет. Не випадково в останні місяці фінансового року бюрократія активно витрачає кошти.
Хоча оплата праці бюрократів не тісно пов'язана з їхньою роботою, але в довгостроковому періоді просування по службі залежить від успішної діяльності.
У своїй роботі бюрократ дотримується визначених правил і процедур. Головне правило: все має проходити через апаратні канали. Бюрократ не хоче ризикувати, а колективна відповідальність скорочує претензії стосовно внеску кожного у провал справи. Крім того, бюрократи (за деякими соціологічними і психологічними теоріями) можуть отримувати задоволення від бюрократичного процесу (тяганини, паперотворчості тощо).
Чому уряд прагне зберегти контроль над значною частиною економіки? Відповідь, яку можна знайти в кожному підручнику з «економіксу», така: ця частина економіки, як правило, перебуває в руках монополій або олігополій, від зловживань яких споживачі мають бути захищені. Однак теорія суспільного вибору дає інше пояснення: бізнес не відкидає державного регулювання, а прагне до нього, але тільки до такого, яке захищає його від ризиків динамічної конкуренції. Лоббі як раз і підтримується діловим світом для такого регулювання.
Представники бізнесу мають потужний стимул обирати різноманітні, в тому числі теоретичні, докази для отримання пільг. Економісти також мають можливість прорекламувати свої експертні дослідження на сторінках різних видань. У свою чергу державні службовці переконані, що мають право на поступки бізнесу, якщо громадськість не висловлює помітного протесту проти таких дій.
На основі сказаного виникає простий висновок: контрольовані постійно мають зв'язки з контролерами. Члени різних державних комісій виходять із приватного сектора, в який і повертаються по закінченні терміну свого мандата. Таким чином, ділові стосунки стають інструментом бізнесу.
Демократичні інститути - відома гарантія проти свавілля влади, але вони не завжди нейтральні. В західних країнах депутати лобіюють інтереси своїх суспільних груп, вимагаючи спеціальних привілеїв, субсидій і податкових пільг або такого регулювання ринку й виробництва, щоб не пустити нових конкурентів у свою сферу.
Такі переваги настільки вигідні для деяких груп, що в боротьбі за них люди готові витратити масу енергії. Громадськість майже ніколи не чинить опір цьому, бо потурання групам інтересів для пересічного громадянина означають лише незначне, інколи майже непомітне підвищення податків. Але в результаті нескінченних поступок різним групам уряди здатні інколи підняти податкові ставки так високо, що у людей зникає стимул до підприємництва.
Прихильники ТСВ вважають, що умовою ефективної боротьби з бюрократією є приватизація, її змістом - розвиток м'якої інфраструктури, а кінцевою метою - створення конституційної економіки. Поняття «м'яка інфраструктура» означає розширення економічних прав людини (посилення прав власності, чесність і відповідальність за виконання контрактів, терпимість до інакомислення, гарантії прав меншості тощо) і обмеження сфер діяльності держави.
Внеском ТСВ у науку є концепція політико-економічного циклу. Політико-економічний цикл - це цикл економічної та політичної активності уряду між виборами. Діяльність уряду між виборами підпорядкована певним закономірностям. Цю діяльність можна схематично описати так. Після виборів здійснюються заходи, спрямовані на зміну мети або масштабів діяльності попереднього уряду. Ці заходи особливо радикальні, якщо до влади приходять партії, які до цього були в опозиції.

2. Обмеження функцій державного сектора в ринковій економіці.
Нам уже відомо, що ринок має істотні недоліки. Однак можливі суттєві недоліки і в роботі уряду. В економічній теорії існує поняття «фіаско уряду». Фіаско, або провали, уряду (держави) — це випадки, коли держава не в змозі забезпечити ефективний розподіл і використання суспільних ресурсів. До фіаско держави можуть призвести: недостатність контролю над бюрократією, недосконалість політичного процесу (лобізм, раціональне незнання, логролінг, пошук політичної ренти, політико-діловий цикл та ін.), обмеженість необхідної для прийняття рішень інформації тощо.
Прийняття законів і контроль за їх виконанням — це різні функції. Якщо виборчий орган буде мати право змінювати закони, то він рано чи пізно зробить усе можливе, щоб зміцнити і розширити свою владу. Безоплатна роздача суспільних благ окремим категоріям населення, пільг групам з особливими інтересами стає умовою переобрання, інструментом купівлі підтримки більшості, тобто політичною необхідністю.
Збереження влади будь-якою ціною перетворюється в мету, а витрачання суспільних благ - у засіб її досягнення. Така тенденція приховує у собі небезпеку переродження демократії.
Тому Ф. Хайєк вважає, що у справді демократичному суспільстві необхідні три представницькі органи:
один - для занять виключно конституцією;
другий - для постійного вдосконалення кодексу справедливості;
третій - для поточного правління, тобто для розпорядження суспільними ресурсами.
Ф. Хайєк пропонує принципово новий спосіб формування законодавчих зборів. Для цього кожне покоління, яке досягнуло 45 років, вибирає із свого середовища представників строком на 15 років. Крім того, щорічно представництво оновлюється на 1/15.
Вищою інстанцією є конституція, яка визначає функції всіх органів влади. Законодавчі збори формують урядові збори. Урядові збори обирають уряд, який керує адміністративно-бюрократичним апаратом.
Така структура влади, на думку Ф. Хайєка, дасть змогу уникнути перетворення демократії на авторитарний режим.

Тема 12. Особливості становлення і суперечності державного управління в економіці України
1. Проблеми реформування державного управління та подолання суперечностей державних і особистих інтересів.
2. Напрями удосконалення системи державного управління з урахуванням світового досвіду.

1. Проблеми реформування державного управління та подолання суперечностей державних і особистих інтересів.
Аналіз нинішнього стану економіки й культури свідчить про недостатність реальних можливостей дотримання основ управління, що створює величезну складність виконання регулювальних функцій державою і, природно, подолання труднощів у соціально-економічній сфері країни.
Економічне становище України характеризується тенденцією централізації економічних ресурсів і прийняттям рішень лише на державному рівні, недосконалістю регулювання банківської системи і приватного сектору економіки, відсутністю здорових ринкових відносин і процвітанням монополізму. Це, в свою чергу, призвело до відсутності здорових фінансових відносин і монополізму, диспропорції між цінами на продукцію промисловості і сільського господарства, цінами й доходами населення, попитом і пропозицією, споживанням та накопиченням.
Тут доречно навести філософські роздуми Гегеля про взаємовідносини держави, суспільства та окремої людини: «Правительственное предписание может содержать только всеобщее. Действительный же поступок, выполнение государственных целей включает в себя особенные способы деятельности. Источником последних может быть только индивидуальный рассудок, умонастроение человека». Ми у своїх урядових рішеннях нерідко доходили, особливо у перші роки незалежності, до такої конкретизації, що безпосередні виконавці нерідко потрапляли у безвихідне становище, і справи гальмувалися.
Виконуючи свої функції, держава виходить з того, що економіка країни якраз і розвивається як самоналагоджувальна й самовідтворювальна система, а це об’єктивно визначає загальний характер настанов і рекомендацій урядових рішень. Зокрема, в таких об’єктивних умовах розвитку ринкової економіки урядові установи для досягнення визначених цілей і пріоритетів розвитку суспільства мають у своєму розпорядженні великий набір економічних, правових та адміністративних важелів, їх використання дає змогу, гарантуючи незалежність окремого громадянина, об’єднувати суспільство економічними й правовими відносинами, сприяти єдності дій, забезпечувати розвиток освіти, культури, збереження традицій, національних особливостей.
Як уже зазначалося, в умовах ринкових відносин кардинально змінюється роль держави в суспільстві. З одного боку, держава – своєрідний гарант функціонування ринкової системи, а з другого – вона не може не підтримувати ті сфери реальної економіки й життєдіяльності суспільства, де ринкові закони ефективно не спрацьовують. З цієї причини в економічній діяльності держава стає одночасно суб’єктом ринкових відносин і стабілізуючим чинником суспільного розвитку в цілому. Держава відіграє роль впливового суб’єкта ринкових відносин у системі – виробник, споживач, покупець, торгівець, інвестор, кредитор, боржник. Саме у такому призначенні виконавчої влади вже на практиці переконалися в нинішній складний перехідний період. 
У свою чергу, прерогатива держави як інституції, що зобов’язана створювати сприятливі ринкові умови для всіх суб’єктів соціально-економічних відносин, спираючись на наявні економічні й правові можливості, здійснювати прямий адміністративний і непрямий економічний вплив на економіку. Ось чому не тільки в перехідний період, а й упродовж певного періоду уже сталого ринку держава продовжує широко втручатися в окремі економічні процеси з поступовим скороченням такого впливу, віддаючи перевагу дії законам ринкової економіки. 
Держава виконує свої функції щодо розвитку економіки, зосереджуючи зусилля на пріоритетах соціально-економічних процесів, які поетапно звужуються відповідно до її входження в розвинуті ринкові відносини. Як показують світовий досвід і наші дослідження, період такого входження можна умовно поділити на три етапи, кожний з яких характеризується примірним рівнем інтервенції держави в економіку.
Перший етап, характерний для сучасного періоду розвитку економіки України, включає функції держави щодо широкого регулювання економічними процесами: розміри й формування інвестицій; обсяг державних витрат; темпи зміни реальної зарплати; рівень зайнятості; рівень інфляції, розподіл доходів; формування сукупного попиту; рівень виробництва; сальдо платіжного балансу. За підрахунками учених, зокрема професора Б. Панасюка, перший етап для нашої країни триватиме до 2035–2040 років. Про такі лаги часу втручання влади у соціально-економічні процеси треба знати науковцям і управлінцям, щоб уникати романтизму в прискоренні розвитку ринкових відносин.
Другий етап передбачає звуження функцій втручання держави в розвиток економіки, передавши їх суто ринковим відносинам. На цьому етапі функції держави щодо економіки такі: зайнятість населення, рівень інфляції, сальдо платіжного балансу, сталий рівень економічного розвитку. 
Третій етап характеризується подальшим зменшенням втручання держави в діяльність господарських суб’єктів. У такому разі перед державою постають лише найважливіші стратегічні завдання: контроль над інфляцією, досягнення нової якості зростання в його широкому розумінні. Якраз на третьому етапі суспільство відчує, що його не задовольняє ні соціалізм, ні капіталізм, а тому буде вимушене шукати третю систему суспільного ладу, в якій поєднаються позитивні практичні сторони капіталістичної системи і здебільшого теоретичні ідеали соціалістичної системи.
Протягом цих трьох етапів суспільство й держава постійно відстежують позитивні та негативні процеси в окремих секторах економіки і за необхідності держава енергійно втручається в розв’язання складних проблем в інтересах суспільства.

2. Напрями удосконалення системи державного управління з урахуванням світового досвіду.
Наука й практика розвинених країн свідчить: ринкові відносини передбачають певну свободу й обмеження, що в практичній площині має схильність до двох крайнощів. З одного боку, відсутність будь-яких обмежень і повна свобода в ринкових відносинах, які проповідував Адам Сміт, а з другого – установлення певних обмежень та впорядкування відносин юридичних і фізичних суб’єктів, які обстоював Кейнс. У першому випадку відсутність обмежень призводить до некерованості, анархії та формування «дикого ринку». У другому – упроваджується певна система для забезпечення керованості соціальних і економічних процесів.
Така система вбачається у вигляді державних структур, які своїми діями зменшують свободу відносин, впроваджуючи цивілізовані норми поведінки суб’єктів ринкових відносин. Хоча різнобічність поведінки при цьому зменшується, проте зростає певна суспільна гармонія. Формуючи таку систему, необхідно враховувати, що в ринковій економіці процеси так швидко змінюються, що громіздкі, інертні, бюрократичні, некоординовані управлінські структури не можуть ефективно впливати на них. Тому система управління потребує розвинутої, але компактної й мобільної державної структури, яка здатна постійно реагувати на ринкові вимоги, виконувати координуючі функції.
Сформувати таку систему можна двома шляхами: перший – перехід до демократично-правової системи управління як засобу здійснення гнучких ефективних реформ, здатних сприймати нове на основі постійного контролю за діяльністю виконавчої влади з боку різних політичних сил, наявності незалежної преси, обговорення народом переваг і недоліків урядової політики; другий – перехід до елементів авторитаризму як засобу забезпечення швидкого та ефективного подолання кризового стану в економіці із застосуванням непопулярних, але необхідних реформ та досягнень керованості економікою. Кожному із цих напрямів притаманна істина, яка на кожному поступі спостерігається у країнах з ринковою економікою: по-перше, ринок не передбачає необмеженої свободи дій; по-друге, є безліч особливостей цих форм управління в кожній державі.
Є чимало країн і з авторитарними (Чилі, Бразилія, Іспанія), і демократичними режимами (Швеція, Норвегія, Фінляндія), які досягли високого рівня розвитку економіки. В колишньому СРСР, де постійно розробляли й контролювали п’ятирічні плани, проте не було розвинутих ринкових відносин, економіка розвалилася, а в Японії, де також складають п’ятирічні плани, та в США, де докладно розроблений бюджет виконує роль централізованого планування, наявність ринкових відносин і відкритість суспільства сприяли ефективному розвитку економіки цих країн.
Усе це переконливо свідчить про те, що методи управління економікою в країнах мають свої особливості. В демократичних країнах Скандинавії після війни, приміром, запроваджувалося жорстке регулювання фінансового ринку, знижувалася ефективність праці, були високі податки на робочу силу. Однак це не завадило цим державам досягти вагомих результатів у розвитку економіки соціального спрямування, що ми нині й спостерігаємо. 
Наукові дослідження та набутий в Україні досвід свідчать, що річ не тільки і не так у системі управління, як у методах і засобах впливу на соціально-економічні процеси, в умінні їх застосовувати з урахуванням особливостей історичного й поточного розвитку. 
Єдине, що можна однозначно стверджувати: усі країни, яким удалося відбудувати економіку в кризовий період (США 1929–1932 рр.); після війни 1941–1945 років (Німеччина, Японія, країни Скандинавії) та ті, що досягли значних зрушень в економіці у 1980–1990-х роках (Південна Корея, Бразилія, Тайвань), мали ефективне державне регулювання соціально-економічних процесів як основи управління, а також чітко окреслену експортну орієнтацію економіки і значні обмеження імпорту.
Світовий та вже власний український досвід, а також наукові дослідження дають можливість визначити ідеологічні й методологічні основи, які зумовлюватимуть ефективне державне управління економікою. Вони передбачають такі ідеологічні основи управління:
перше – формування такої системи державного управління, щоб і виконавча влада, і приватні власники виконували свою роботу в єдиному правовому полі; 
друге – уникнення конфліктів завдяки досягнутому взаєморозумінню в політичному та економічному житті країни; 
третє – формування відкритого суспільства, приватної власності, здорових ринкових відносин (включаючи конкуренцію), вільної торгівлі; 
четверте – розвиток культури, особливо духовної, та надання пріоритетності виконанню соціальних завдань, які стають наріжним каменем структурних перетворень в економіці. 
Реалізуючи ці підходи, треба мати на увазі, що хоч би якими ідеальними були ринкові відносини, що, до речі, на практиці майже не трапляється, вони не створять належних умов для всіх їхніх учасників, тому постійне втручання держави об’єктивно необхідне. Водночас надмірне втручання держави в економіку, як правило, стає причиною спаду її ефективності. Причиною цього є недостатнє врахування індивідуальних намірів суб’єктів ринкових відносин, про які йшлося вище. Отже, практика та дослідження дають підстави стверджувати, що втручання держави необхідне, але лише такою мірою, яка дає користь для суспільства.
Здійснюючи державне регулювання економіки, важливо усвідомити, що більшість соціально-економічних процесів починає формуватися ще задовго до того, як з’являються їхні перші відчутні (позитивні чи негативні) наслідки. Цими процесами потрібно вчитися управляти, починаючи з їхнього зародження. Для цього їх необхідно розпізнавати, вивчати і спрямовувати в потрібне русло, щоб пристосовувати все другорядне чи допоміжне до основного процесу, спираючись на науково обґрунтоване передбачення його розвитку. Наукові дослідження дають підстави стверджувати, що регулювання соціально-економічними процесами – це мистецтво.
Методи, які застосовуються при цьому, залежать від системи управління, яка діє в той чи інший період, – адміністративно-командної, що передбачає безпосереднє управління юридичними і фізичними особами, чи демократично-правової, в основі якої лежить управління процесами. Отже, на сучасному етапі ми намагаємося перейти від управління особами до управління процесами. 
Прийняття обґрунтованих рішень із формування структури державного сектора економіки потребує розробки системи оцінки ефективності діяльності об'єктів державного сектора.
В Україні діє указ Міністерства економіки України і Фонду державного майна України № 375/2298 від 18 грудня 2003 р. «Про затвердження критеріїв ефективності управління суб'єктами господарювання державного сектора економіки».
Критерії оцінки ефективності управлінської діяльності, відповідно до даного нормативного акта, розділені на некомерційні й комерційні. Детальний розгляд даних критеріїв дає можливість зробити висновок, що їх використання дозволяє охарактеризувати саме ефективність діяльності об'єктів державного сектора, а не ефективність управління ними (особливо ясно це видно у відношенні об'єктів другого типу). Поняття ефективності діяльності об'єкта та ефективності управління ним не тотожні, тому що поняття ефективності діяльності застосовне до результатів діяльності об'єкта, а поняття ефективності управління застосовне до процесу управління, вибору суб'єктами управління оптимальних напрямів і методів діяльності об'єкта управління. На ефективність діяльності, крім ефективності управління, впливають також фактори зовнішнього середовища.
З метою підвищення ефективності даного нормативного документа пропонується: покласти затвердження критеріїв оцінки на єдиний орган управління державним сектором (по представленню суб'єктів управління об'єктами державного сектора); поширити дію системи оцінки ефективності на об'єкти комунальної форми власності; визнати практику твердого закріплення нормативних значень ряду комерційних критеріїв недостатньо гнучкою і такою, що не відображає мінливості зовнішніх факторів, які впливають на діяльність об'єктів державного сектора. У цьому зв'язку доцільно норми показників, похідних від показника прибутку, розраховувати з урахуванням середньої норми прибутку по галузі і коригувати у зв'язку з витратами на соціальні потреби підприємства.
Крім того, відзначається, що система оцінки ефективності власне управління об'єктами державного сектора фактично відсутня.

Список літератури
Основна
1. Аткинсон Э.Б., Стиглиц Д.Э. Лекции по экономической теории государственного сектора: Учебник / Пер. с англ. под ред. Л.Л. Любимова. - М.: Аспект Пресс, 1995. – 832 с.
2. Ахинов Г.А. Экономика общественного сектора : учеб. пособие / Г. А. Ахинов, Е. Н. Жильцов. - М. : Инфра-М, 2009. - 343 с.
3. Блауг М. Экономическая мысль в ретроспективе/Пер. с англ. - М.: Дело Лтд, 1994. – 720 с.
4. Длугопольський О.В. Теорії економіки державного сектора. Навч. посібник. - К.: Професіонал, 2007. – 592 с.
5. Лобанов В.В. Государственное управление и общественная политика. - СПб.: Питер, 2004. - 448 с.
6. Малий І.Й., Галабурда М.К. Економіка державного сектора: Навч. посібник. - К.: КНЕУ, 2007. – 280 с.
7. Пигу А. Экономическая теория благосостояния / Пер. с англ.: В 2 т. − М.: Прогресс,. 1985. - Т. 1. - 511с.
8. Серегина С.Ф. Роль государства в экономике. Синергетический подход. - М.: Дело и сервис, 2002. - 288 с.
9. Стеченко Д.М. Державне регулювання економіки: Навчальний посібник.- 3-тє вид., випр. - К.: Знання, 2007.- 271с.
10. Стігліц Д.Е. Економіка державного сектора/ Пер.з англ.: А.Олiйник, Р.Скiльський. - К.: Основи, 1998.- 854с.
11. Якобсон Л.И. Государственный сектор экономики: экономическая теория и политика: Учеб. для вузов / Европейская комиссия ЕС (Tacis). - М.: ГУ ВШЭ, 2000. - 367 с.
12. Якобсон Л.И. Экономика общественного сектора: Основы теории государственных финансов: Учебник для вузов. – М.: Аспект пресс, 1996. – 319 с.
Додаткова
1. Абдуллаев Н. Формирование государственного сектора экономики// Проблемы теории и практики управления. - 2003. - №5. - С. 22-27.
2. Балацкий Е. Роль государственного сектора в национальной экономике: общемировые тенденции/ Е.Балацкий, В.Конышев// Общество и экономика. - 2003.- №7-8. - С. 5-28.
3. Гончарова Н. Світовий досвід регулювання державного сектору економіки та можливості його використання у вітчизняній практиці// Економіка. Фінанси. Право. - 2004. - №5. - С. 3-9
4. Гончарова Н. Теоретичні питання визначення змісту та структурних складових державного сектору економіки// Економіка. Фінанси. Право. - 2005.- №8.- С. 9-14.
5. Дементьев В.В. Экономическая теория парламента: методология анализа. – Донецк: ИЭПИ НАН Украины, 1998. – 48 с.
6. Длугопольський О.В. Концептуальні засади функціонування державного сектору у глобалізованій економіці// Фінанси України. - 2008. - №4. - С. 11-22.
7. Жадан І. Державний сектор економіки України - об`єктивна обумовленість і проблеми розвитку// Україна - НАТО. - 2007.- №6 (22). - С. 44-59.
8. Институциональная экономика: новая институциональная экономическая теория: Учебник/Под общей ред. д.э.н., проф. А.А.Аузана. – М.:ИНФРА-М, 2006. – С. 248-276.
9. Клейнер Г. Еще раз о роли государства и государственного сектора в экономике/ Г.Клейнер, Д.Петросян, А.Беченов// Вопросы экономики. - 2004.- №4.- С. 25-41.
10. Нуреев Р.М. Теория общественного выбора. - М.: Изд. дом ГУ ВШЭ, 2005. - 531 с.
11. Олсон М. Логика коллективных действий. Общественные блага и теория групп/Пер. с англ. – М.: Фонд экономической инициативы, 1995. – 195 с.
12. Петров Е.Г., Новожилова М.В., Гребеннік І.В. Методи і засоби прийняття рішень у соціально-економічних системах: Навч. посібник/За ред. Е.Г. Петрова. - К.: Техніка, 2004. - 256 с.
13. Скрипник А.В. Державне регулювання економіки (податки, бюджет, корупція, вибори). – К.: ЦУЛ, 2002. – 296 с.
14. Тимошенко В.І. Розвиток теорії держави в політико-правовій думці України і Росії (кінець ХІХ- початок ХХ ст.): Моногр. - К.: Ін-т держави і права ім. В.М.Корецького, 2004. – 358 с.
15. Чому зростає економічна роль держави? – У кн.: Шарль Бланкарт. Державні фінанси в умовах демократії: Вступ до фінансової науки/Пер. з нім. С.І.Терещенка. – К.: Либідь, 200. – С. 168-202.
16. Шашина М. Управління державним сектором економіки України в сучасних умовах// Економіка та держава. - 2009. - №1. - С. 51-52.
17. Яновский К. Размеры государственного сектора экономики// Вопросы экономики. - 2004. - №9. - С. 25-35.